Пеги Уеб
Хитрините на чичо Роско

Превод от английски: Искра Антонова, 1993

chitanka.info

На Джон Дейвис не му остава време да празнува дори Коледа, но осемдесетгодишният му чичо го извиква спешно в семейната ферма. Вместо да намери престарелия Роско на смъртно легло, той го заварва в компанията на очарователната Рут Мобли…

Първа глава

— Джони, нали ще си дойдеш за Коледа?

Джон Дейвис не отговори веднага. Постави ръка върху слушалката и плъзна поглед по купищата папки на бюрото си. Бяха криминални дела, които трябваше да проучи. Погледна през прозореца. Обзет от празнична треска, Сиатъл блестеше в ярки светлини, накичен с елхи и лъскави играчки. Джон не обичаше да се разнежва, нито пък разполагаше с излишно време за празничните покупки, които вълнуваха повечето хора около Коледа.

— Няма да мога, чичо Роско… Вече ти обясних защо. Подготвям много важно дело.

Трябваше да прояви внимание. Все пак чичо Роско беше на осемдесет, а Джон бе единственият му роднина.

— Хайде де! Винаги съм смятал, че млад мъж като теб — хубав, елегантен, преуспяващ, е свободен да прави това, което пожелае.

— Знаеш колко искам да те видя…

— Ами! Ако толкова искаше, отдавна да си дошъл.

Джон се почувства малко неудобно, макар винаги да се бе старал да не пренебрегва чичо си. Обаждаше се два пъти седмично. По негово нареждане, секретарката изпращаше подаръци за всеки рожден ден и за Коледа. Освен това, помощникът във фермата на чичо Роско се грижеше добре за него.

— На Коледа ще ти се обадя и обещавам да ти погостувам по-дълго. Какво ще кажеш?

— Струва ми се, че слушам някой обигран градски адвокат да говори снизходително на стария си оглупял чичо. Както и да е, по Коледа може да е твърде късно.

— Късно за какво?

— За мен. Чух зайците да пеят миналата нощ, Джони.

Джон застина. Отдавна бе изоставил детските си фантазии за любов, надежда и вяра. Ала легендата за зайците беше още жива.

В главата му нахлуха откъслечни спомени. Беше едва на осем, когато веднъж се върна от училище и видя, че къщата е пълна с непознати хора, в строги официални дрехи. Застанал на прага, той неразбиращо гледаше как изнасяха майка му.

Чичо Роско, братът на майка му, го извика настрана.

— Тя чу зайците да пеят, синко. Снощи, когато натрупа снегът, ме извика и ми каза, че се събрали на поляната пред къщи и й изпели песента си.

Джон бе прекалено уплашен, за да задава въпроси. Сгуши се до чичо Роско и погледна към празното легло на майка си. Та нали сутринта, макар и болна, го бе изпратила на училище…

— Зайците знаят кога някой ще умре, Джони — каза чичо му. — Щом удари последният час, те идват в къщата на умиращия и изпяват своята прощална песен. Бог е дарил тези плахи създания с глас, който може да чуе само някой, който умира. — Чичо Роско го притисна до себе си. — Не се тревожи, Джони, всичко ще бъде наред! Аз ще се грижа за теб.

Потънал в спомени, Джон продължаваше да стиска телефонната слушалка. Тогава се пренесе в къщата на чичо Роско. Той го научи да играе футбол, помагаше му да пише домашните си по математика, бдеше до леглото му, когато беше болен… Бе седнал на първия ред, когато Джон получи дипломата си от Вандербилдския юридически университет. Сега бе негов ред да се погрижи за чичо си.

— Не се тревожи, чичо Роско. Пристигам!

— Бях сигурен, че ще си дойдеш, Джони!

— Ти си на ход, чичо Роско.

Черният пул на стареца прескочи двата червени пула на Рут Мобли.

— Хе, хе, пак ще те победя! — възкликна той и я потупа по коляното. — Готви се за здрав пердах!

— Ти винаги ме побеждаваш. Но почакай, някой ден ще си го върна тъпкано.

Колко приятни бяха игрите с чичо Роско, си помисли Рут. Разбира се, той не й беше истински чичо. Запознаха се преди шест години, когато тя бе довела второкласниците си да пеят в залата на кметството по случай Празника на труда. Станаха добри приятели и започнаха да играят редовно морски шах.

— Кога пристига племенникът ти? — попита Рут и погледна часовника си.

— Мисля, че някъде към пет, но може ли да се разчита на самолетите?

— Сигурен ли си, че не искаш да го посрещнем на летището? Ако не се чувстваш добре, ще отида сама.

— Стой кротко и нека да си довършим играта. Той ще наеме кола. Пък може и да искам да го изненадам.

— Надявам се, че обича изненадите.

Рут продължи играта, но мислите й бяха насочени към племенника. Чудесно щеше да е, ако поне малко приличаше на чичо си. Тя обичаше новите запознанства и очакваше с нетърпение Джон Дейвис.

Колата пристигна, точно когато привършваха играта. Чичо Роско присви очи срещу късното следобедно слънце и рече:

— Обзалагам се, че е той. Винаги е обичал луксозни коли. В негов стил е да наеме най-голямата, която намери на летището.

Черният линкълн паркира под дъба и Рут видя да слиза строен чернокос мъж. Беше изключително привлекателен.

Съжали, че не се е преоблякла. Беше с дрехите, с които сутринта отиде на работа — спортни обувки, вълнена пола и пуловер. От друга страна, не искаше да изглежда, че отдава голямо значение на случая. Не че имаше нещо против мъжете. Напротив. Вярваше, че някъде един принц я чака — щедър, сърдечен, чувствителен — почти като нейния баща. Това, което не разбираше, бе защо все още не я е открил.

Джон Дейвис се появи на верандата и тя разбра, че това е най-красивият мъж, когото е срещала през живота си. Широкоплещест и строен, той се движеше с грацията на атлет. Всъщност, както знаеше от чичо Роско, той беше един от най-добрите адвокати криминалисти в Сиатъл.

Рут пооправи косата си. Жалко, че не се сети по-рано! Вече беше късно. Джон се качваше по стълбите. Той трябваше да я приеме такава, каквато е. Тридесетгодишна учителка, неомъжена, мълчалива и незабележима.

Джон Дейвис се огледа, спря на последното стъпало и Рут беше убедена, че и той изпитва същото, което тя самата чувстваше всеки път, когато прекрачваше прага на фермата — спокойствие.

Красивата къща, скрита сред старите дъбове, изпълваше човек с блаженство и душевен мир.

— Рут, защо не отидеш да му отвориш — подкани я чичо Роско.

— Аз ли? Та аз не го познавам…

— И аз съм го забравил. Май не съм го виждал от четири години!

„Как може да не посети този мил старец!“, помисли си Рут възмутено. Сви устни, но в съзнанието й изплува съветът на майка й: „Не съди прибързано за хората, Рут. Никога не знаеш какво му е на другия“.

Когато отвори вратата, възмущението й се беше изпарило.

— Здравейте. Вие сигурно сте Джон Дейвис…

Трябваше да признае, че умееше да се владее. Изобщо не се смути, когато му отвори непознат човек.

— А вие сте…

— Рут Мобли, приятелка на чичо ви. — Отвори широко вратата и го покани: — Влезте.

— Влизай, стари разбойнико, и дай да те прегърна! — провикна се чичо Роско. Взе от масата очилата и ги сложи на носа си. Огледа племенника си от глава до пети, сините му очи светнаха закачливо. — Боже, какво са направили с теб в този град! Косата ти е започнала да сивее. На твоите години! Срамота! Трябва да ти кажа, че до шестдесет години не съм имал бял косъм на главата си.

Джон се усмихна и отиде да прегърне чичо си.

— Как си, чичо Роско?

— На седемдесет беше по-добре, но и на осемдесет не е толкова лошо, като му свикнеш. Ама най-добре се чувствах, когато бях на твоите години — на тридесет и шест жените се лепяха по мен като мухи на мед.

— Виждам, че годините не са се отразили на духа ти!

— Нямам време за празни приказки. Сядай на канапето, Джони! Рут, ти също! Искам да се запознаете.

Джон Дейвис погледна Рут и усмивката му се стопи. На лицето му се появи маска на любезно безразличие. Рут се почувства неловко. Мислеше, че умее да се държи на положение с всеки, даже с известни адвокати, които проявяват слабост към луксозни лимузини. Но в погледа на този мъж нещо я накара да потръпва.

— Всъщност, време е да си тръгвам — обърна се тя към чичо Роско.

— Много мило от ваша страна, че наглеждате чичо ми, госпожице Мобли. — Джон Дейвис недвусмислено подсказваше, че може да си тръгва.

— Да ме наглежда? Хей, момче, ти за какво ме имаш? С Рут играхме морски шах и аз я напердаших яко.

Рут се засмя и Джон погледна чичо си. „Какво, по дяволите, става тук?“ Всъщност, чичо Роско съвсем не изглеждаше да е на смъртно легло, а що се отнасяше до Рут Мобли… Огледа я внимателно, както би сторил с прокурора в съда. Човек е длъжен да познава противника си. Едва ли щеше да е трудно да разгадае играта й.

— Я сядайте и двамата, че свят ми се завива от вас! — сгълча ги чичо Роско.

Рут седна на единия край на канапето, а Джон на другия. Беше същото канапе, което чичо му държеше във всекидневната от тридесет години, макар червените рози на дамаската да бяха станали розови… За миг Джон изпита носталгия… Сякаш времето се бе върнало назад и отново бе на осем години. Особено усещане. Явно този затънтен провинциален край му влияеше зле. Смяташе, че годините, прекарани в Сиатъл, са го излекували от детската сантименталност. Трябваше да внимава. Беше претрупан с дела. Не можеше да си позволи да се размеква.

— Така е по-добре! — Чичо Роско стана и ставите му изпукаха. — Ще ви донеса малко курабийки.

— Ще ти помогна, чичо Роско — скочи Рут.

— Стой мирна и прави компания на моя племенник. Когато стана толкова стар, че да не мога да отида до кухнята за курабийки, отписвай ме!

Рут и Джон проследиха с поглед стареца, който затътри крака към кухнята. После Джон обърна очи към нея. Наистина изглеждаше добре — свежа и жизнена. Точно от типа жени, на които не бива да се доверяваш.

— Не ви задържам, госпожице Мобли…

— Господин Дейвис! — Бузите на Рут пламнаха. — Не знам в каква среда се движите в Сиатъл, но ние в Тулело сме свикнали на добри обноски. Не ми харесва да ми показват вратата — погледна го предизвикателно тя.

— Нима така го възприехте? — попита изненадан Джон и си помисли: „Жена с характер!“.

— Да не говорим, че къщата не е ваша.

— Така е, не е моя. Принадлежи на един старец, когото лесно можете да подведете, госпожице Мобли.

— Дано не ви чуе чичо Роско.

— Чичо Роско?

— Така му казвам.

— Защо?

— Защо ли… — Рут се почувства объркана. Сините й очи се разшириха. Джон си даде сметка, че не беше забелязал досега цвета им. — Харесвам го, навярно затова го наричам чичо Роско. Господин Блейк е твърде официално, а ние сме близки приятели.

— Колко близки?

— За какво намеквате? — Рут усети, че лицето й пламва.

— А какво да си помисля? Една млада, предполагам необвързана жена… Или не сте сама в играта?

Рут скочи като ужилена. Ръцете й трепереха. Рядко й се случваше да излезе от кожата си.

— Господин Дейвис, не съм срещала по-отвратителен човек от вас! Като си помисля само, че ви очаквах с нетърпение…

— Трудно ми е да повярвам в добрите ви намерения. Познавам и тъмната страна на човешката природа, пък и чичо ми е доста заможен…

— Вие сте по-скоро долен човек, отколкото отвратителен, господин Дейвис. Жалка твар! Ако не се боях, че ще обидя чичо Роско, щях да си взема шоколадовите курабийки и веднага да си тръгна. Не искам даже да ги опитвате!

— Ако това ви успокоява, няма да хапна и троха от вашите шоколадови курабии! — усмихна се кисело той.

— Главата ми не го побира! Племенникът на чичо Роско — такъв отвратителен тип! Кажете на чичо си, че трябва да тръгвам. — Рут стана и се запъти към вратата. Закани се с пръст, като че ли Джон беше един от учениците й. — И да не сте посмял да го тормозите с гадните си подозрения!

— Оставете на мен да се погрижа за него, госпожице Мобли.

— Няма да го оставя в ръцете ви, господин Дейвис! Той е мой приятел. Скоро ще се върна, бъдете сигурен!

Рут Мобли вирна глава и излезе. Джон погледна през прозореца. Видя я да се качва в колата и след миг да потегля. Колата беше стара и очукана. Нямаше съмнение, че чичо Роско бе лесна плячка за жена като нея. Един самотен беззащитен старец на прага на смъртта. От днес нататък той ще поеме грижата такива като Рут Мобли да не се навъртат около чичо Роско!

— Къде е Рут? — старецът се появи на вратата с чиния шоколадови курабийки.

— Наложи й се да си тръгне. Помоли да я извиниш.

— Рут не би си тръгнала, без да ме прегърне за довиждане!

— Трябвало да направи някакви покупки. — Джон не хареса нотките на разочарование в гласа на чичо си. — За Коледа, предполагам… Знаеш, предпразнична суетня…

— Трябва да измисля какво да си подаря за Коледа. Най-добре е нощна шапчица — главата ми изстива, докато спя.

— Аз ще ти я подаря, чичо Роско.

— Ш-ш-т, не искам да ми казваш. Знаеш, че обичам изненадите! — Роско остави чинията на масата и се отпусна на стола. — Вземи си курабийка. Чудесни са, вече изядох шест!

Бисквитките наистина изглеждаха апетитно — хрупкави, покрити с шоколад и много орехи. Джон почувства глад. От сутринта не беше слагал троха в устата си. Погледна курабийките със съжаление и рече:

— Не, благодаря, чичо Роско, не съм гладен.

Втора глава

Още преди да напусне фермата, Рут почувства известна вина. Бе позволила емоциите й да вземат връх. Беше само гостенка, а наприказва такива ужасни неща на Джон Дейвис. Макар че несъмнено беше права! Как можа той да я вземе за такава… И все пак, не трябваше да обижда племенника на чичо Роско. Налагаше се да се извини… За момент се поколеба дали да не се върне, но прецени, че беше доста късно, време за вечеря. При това вкъщи я чакаха диктовките на учениците й и милион неща, които трябваше да свърши около коледните празници. По-добре ще е да го отложи за утре… Естествено, не защото се боеше…

Когато се прибра в малкото си жилище, Рут вече бе решила как да постъпи. Следващият ден беше събота и не учеха. Нищо не й пречеше да се отбие във фермата и да помогне на чичо Роско да украсят елхата. Така щеше да намери повод да се извини на Джон.

Джон стана призори. Все още сънен и уморен от полета, той се запъти към спалнята на чичо си. Открехна вратата и надникна вътре. Старецът спеше спокойно и леко похъркваше. Джон се усмихна и затвори. Чичо Роско бе изкарал и тази нощ.

Джон реши да не отлага срещата с лекуващия лекар на чичо си. „Старият мотор прави понякога засечки“, шеговито му беше обяснил състоянието си старият човек, но той бе длъжен да поговори с доктора. После трябваше да сложи в ред сделките на стареца. От опит знаеше, че това съвсем не беше лесна работа.

Прибра се в стаята и се облече за закуска. Застана до прозореца и погледна навън. Старият хамбар на хълма приличаше на дрипав просяк.

Гледката го върна назад във времето. Отново се почувства на дванадесет години… Беше се излегнал по корем върху сеното и усещаше приятен гъдел. Лятното слънце даряваше с щедра топлина земята. Наоколо прехвърчаха гълъби и търсеха зърна от царевица в меката пръст…

Джон реши да се разходи из фермата преди закуска. Пое по тясната пътека и се озова до обора. От яслите се обади старото магаре.

— Здравей, Хенри! — поздрави го той. За миг понечи да спре и да го почеше зад ушите, както правеше някога, но отмина, обмисляйки напрегнато въпросите, които днес му предстоеше да решава.

Влезе в плевника. Стълбите изскърцаха под краката му. Легна по корем на площадката и погледа надолу към фермата. Тук, от високото, всичко изглеждаше дребно и незначително — самата къща, даже огромните вековни дъбове около нея.

Открай време плевникът бе любимото му място. Като малък точно така си представяше рая — високо място, от което светът на простосмъртните изглежда безкрайно малък и незначителен. Майка му се е превърнала на ангел и усмихнато кръжи над него. Въображението му се развихри и той видя чичо Роско да се възнася към небето, като се смееше щастливо.

Видението се задържа за миг, но здравият му разум го върна на земята. „Не ставай глупав! Просто това място те омагьосва“ — си каза раздразнен той.

Измъкна се от плевника и видя очуканата кола на Рут Мобли. Какво ли пък искаше сега? Смяташе, че вчера й бе показал недвусмислено отношението си. Рут слезе от колата и прекоси двора. Походката й беше грациозна. Стройните й крака привличаха погледа. Косата й блестеше на утринното слънце.

Сърцето му трепна. Момчешките спомени отлетяха и той отново се превърна в двадесет и девет годишен мъж. Макар че бе започнал да печели слава като един от добрите адвокати в Сиатъл, все още си оставаше идеалист…

Беше срещнал Сюзан Крамър на улицата. Слънцето блестеше и в нейните коси. Най-свежата, най-обаятелната жена, която Джон някога бе виждал. Едва запознали се и той се влюби безумно. Твърде късно разбра обаче, че нейната невинност е поза, а нежността й — лицемерие. Изпратили я бяха от канцеларията на окръжния прокурор, за да измъкне подробности по делото „Държавата срещу Меткинс“…

Джон поизтупа сламата от дрехите си и се отправи към къщата. Нямаше да позволи на Рут Мобли със сладката си усмивчица и невинен поглед да мъти главата на чичо му!

Завари я в кухнята. Завързала престилка, тя вече месеше тесто. Явно не беше чула влизането му, защото продължи да си тананика коледна песничка.

— Винаги ли идвате неканена, госпожице Мобли?

Гласът му я накара да подскочи. Лицето й беше зачервено като блузата, с която бе облечена.

— Ох, стреснахте ме! — усмихна се лъчезарно тя.

Би било чудесно, ако не я подозираше в задни помисли. След Сюзан бе имал много жени с мамещи усмивки, чиито имена даже не помнеше. Хитри вещици!

— Не ви чух да влизате, Джон.

„А, вече станах Джон? Явно тактиката се променя.“

— Не отговорихте на въпроса ми, госпожице.

Още руменина изби по страните й, но усмивката не изчезна.

— Това кръстосан разпит ли е, господин адвокат?

— Трябва да ви е ясно, че няма лесно да ме отклоните от темата, госпожице Мобли!

— Имам ключ. Ако реша да изненадам чичо Роско с нещо по-специално, си отключвам сама. Смятах да направя курабийки.

— Пътят към чековата книжка на мъжа минава през стомаха, така ли е, госпожице Мобли?

В сините й очи проблесна мълния. Бавно избърса ръцете си и тръгна към него. Джон видя, че бузата й е изцапана с брашно. Преди седем години би посегнал да я изчисти. Сега я гледаше спокойно. Дали щеше да устои на изкушението, което ароматът на бисквити възбуждаше в него? Рут Мобли приближи съвсем. Ясно се виждаха капчиците пот над горната й устна. Кой знае защо, това го разсея. Чудеше се как да реагира, но Рут го изпревари:

— Вие сте ми симпатичен, Джон.

— Запазете комплиментите си за някой, който ще ги оцени.

— Виждам, че думата „приятелство“ ви е чужда!

— Я не ме будалкайте, госпожице Мобли! Сбъркали сте адреса!

Рут понечи да каже нещо, но отстъпи крачка назад. Джон забеляза как се опитва да сподави гнева си.

— Не съм дошла да се караме. — Тя го погледна с надежда, но лицето му остана непроменено. Продължаваше да я фиксира с пронизващите си очи, заради които в съда го наричаха „Ястреба“. — Дойдох да ви се извиня — каза тя.

— Приемам извиненията ви.

Тя бе очаквала, че недоразумението ще се изглади. Докато караше към фермата си мислеше, че вчера Джон просто е бил уморен и поизнервен от дългото пътуване. Но явно грешеше. Днес Джон се държеше още по-недостъпно и предизвикателно. За миг си помисли, че трябва да си тръгне и да не идва повече при чичо Роско, докато племенникът му не отпътува за Сиатъл. Отпъди бързо тази мисъл. Това означаваше да избяга, а не можеше да изостави стареца около коледните празници. Чувстваше, че му е нужна, както и той на нея.

Рут се взираше изпитателно в навъсения мъж. Майка й би нарекла поведението й нахално. Може би заради дрехите изглеждаше по-млад… Бе сменил костюма с джинси и пуловер. Косата му беше гарвановочерна, а сивеещите кичури му придаваха особен чар.

Рут забеляза, че по пуловера му се бяха залепили сламки. Усмихна се. Джон Дейвис се бе търкалял в сламата. Приближи се до него и посегна да махне сламките. Черните очи на Джон заискриха гневно. Хвана ръката й и каза:

— Не е нужно да стигате толкова далеч в извиненията си, госпожице Мобли! Не мога така лесно да бъда очарован!

Лицето й пламна. Господи, той си въобразяваше, че се опитва да го съблазни, и то точно в кухнята на чичо Роско!

Въпреки студенината в очите на Джон, Рут почувства, че по тялото й се разлива топлина. Сякаш ръката му я изгаряше. Помисли си, че трябва да се отдръпне, но не намери сили да го стори.

— Исках само… — заекна тя. Навлажни устни и прошепна: — Имахте сламки…

— Сламки?

Джон се почувства като глупак. Държеше Рут Мобли за ръката, а я обвиняваше в нечисти намерения. Бързо я пусна и изчисти полепналите сламки от пуловера си. Рут отстъпи крачка.

— Бях при магарето на чичо Роско.

— А, сега разбирам! — избухна Рут във весел смях. — Почти бях готова да се обзаложа, че сте се търкалял в сламата.

За свое учудване, Джон също се разсмя, ала след миг отново стана мрачен. Сети се за женското коварство. Трябваше да внимава. С невинността си, тази жена беше много опасна. Налагаше се да я стресне.

— Да се потъркалям в сламата? Звучи доста обещаващо… Не крия, идеята ми се понрави. — Джон я хвана за ръка. — Защо не се поразходим до плевника, госпожице Мобли?

Усмивката й се стопи. Джон почти съжали за това, но нямаше да позволи чувствата да обсебят разума му.

Рут го гледаше с широко отворени очи. Ако се преструваше, то значи беше дяволски добра артистка.

— Навярно се шегувате… — промълви най-сетне тя.

— Защо не пробвате? — Джон се наведе към нея. Изглежда бе улучил оръжието, с което можеше да отстрани учителката-златотърсачка. — От време на време имам нужда от жена. — Оглеждаше я, сякаш бе решил да й плати. — Да не губим излишно време, госпожице!

— Да дойда с вас в плевника… Вие дори не знаете малкото ми име!

— За мен имената са без значение. Важно е удоволствието!

Тя помълча малко, очите й блеснаха и изрече тържествено:

— Казвам се Рут.

Още веднъж Джон се възхити от самообладанието й. Явно беше подценил Рут Мобли. Оказа се костелив орех. За момент се почувства объркан. Не беше свикнал да греши в преценките си. Само веднъж бе позволил на интуицията си да го подведе. Беше се натъкнал на парадокс — крехката учителка бе въоръжена с воля на диктатор и достойнство на кралица.

— Рут… — Гласът му прозвуча тихо и подкупващо. Да съблазниш жена не беше кой знае колко трудно! Игра като всяка друга. А той умееше добре да играе! — Струва ми се, че няма да ни навреди, ако опитаме, преди да тръгнем към плевника.

Той сложи ръка на рамото й, а с другата повдигна брадичката й.

Рут не трепна. Издаде я само червенината, която се разля по лицето й.

— Ако смятате, че така ще ме прогоните, грешите!

— Никога не греша! Поне не по отношение на противниците си, особено ако са жени. — Джон я погали нежно. Направи го някак несъзнателно. Кожата на Рут бе мека, ухаеше на билки. Сочните й устни възбуждаха желание да ги целунеш. Фатална комбинация, помисли си Джон и не обърна внимание на тръпките, които преминаха по тялото му. Притисна я до себе си. Прокара бавно пръст по устните й. Усети топлината им и почти забрави, че всъщност това беше само игра.

— Ще прекараме добре заедно, Рут.

Топлият й дъх беше единственият отговор.

— Иска ми се да те схрускам цялата! — Сърцето му туптеше лудо.

Рут стоеше мълчалива и само дъхът й пареше лицето му. Джон усети как нещо в него се преобърна и я сграбчи. От устните й се изтръгна тих вик на изненада и Джон усети как тялото й се напрегна. За момент изпита чувство на вина, но връщане назад нямаше. Трябваше да всее страх в душата на Рут Мобли.

Целувката му бе изкусна, но лишена от страст. Тактика, изпитана отдавна в многобройни приключения.

Чувстваше, че съпротивата й отслабва. Тялото й се отпусна и тя се притисна към него. Стиснатите устни се разтвориха.

Засега тактиката му успяваше. Рут не можеше да му избяга толкова лесно. Джон продължи играта, опиянен от лесната победа.

Внезапно и с изумление той осъзна, че беше станал жертва на собствената си игра. В душата му се пробудиха дълбоко заспали чувства. Стъписан, Джон си даде сметка, че пръстите му нежно галеха копринената коса на Рут. Бавно потъваше в необятното море на опиянението и само чудо би могло да го спаси. И чудото беше Рут. Погали го нежно по бузата и леко го отблъсна. Когато го погледна, очите й блестяха като звезди.

— Чудесен отговор на моите извинения, Джон! — каза тя тихо. — Но трябва да приготвя закуската.

Като омагьосан той я проследи как се приближи до масата и отново се захвана с тестото.

Трета глава

Треперейки като лист, Рут едва се държеше на крака. Наистина, тя мечтаеше за ласки, за любов и нежност, но какво всъщност се бе случило?

Освен тракането на стария стенен часовник, в кухнята беше тихо като в църква. Защо Джон мълчеше? Защо не кажеше поне дума? Бе му обърнала гръб и месеше тестото. Какво ли можеше да й каже? В хубава каша се беше забъркала, мислейки си, че може да се разбере с такъв като Джон Дейвис. Та той бе над нейната категория, много над…

Всъщност, за какво бе дошла тук тази сутрин? Наистина, беше опитала да убеди сама себе си, че идва да се извини. Но това, нека да бъде честна пред себе си, беше само повод. Когато видя Джон в кухнята, сърцето й бясно заби. И сега, месейки тестото, все едно живота й зависеше от това, тя вдигна ръка и несъзнателно докосна устните си.

Целувката му бе вълшебна, изгаряща! Всичко, от което сега имаше нужда, бе да се свие в някой тих ъгъл и да изживее отново случилото се вълшебство, да осмисли прекрасните чувства, пробудили се у нея в прегръдката на Джон. Какво ставаше с госпожица Рут Мобли — непристъпната учителка? Нали трябваше да чака своя принц?

Значи бе лъгала себе си, това е. Решила бе, че има нужда от тих, състрадателен и нежен мъж — точно като баща й, а се остави да бъде увлечена от първия безсърдечен, циничен тиранин, който я докосна. Нищо чудно, че още не се е омъжила. Просто не бе търсила, където трябва. Необходимо е било да надникне зад непристъпните врати на надменните градски адвокати и да намери циника с особено чувство за хумор, който успя да я подлуди за броени часове.

— Цял ден ли ще месиш това тесто, Рут? Няма ли да направиш закуската? Останах с впечатлението, че искаш да ни изненадаш с нещо по-така.

Подскочи от гласа му. Толкова беше потънала в мислите си, че не бе усетила неговото приближаване.

Стоеше до нея. Усещаше силното му присъствие и това я караше да се чувства странно.

— Не се учудвам, че сте толкова гладен — усмихна му се през рамо спокойно и закачливо. „Изглежда — помисли, поразена от спокойствието си, — имам талант, трябвало е да стана актриса“. — Мъж, който полага толкова усилия, за да наплаши една бедна беззащитна учителка, сигурно трябва да се храни добре.

— Не бих ви нарекъл беззащитна.

Не се ли чувстваше известна несигурност в гласа му? Все пак, може и да излезе на глава с Джон Дейвис, ако запази самообладание.

Засмя се:

— Бисквитите ще станат ей сега. Защо не сложиш масата за закуска? Прибори за трима, разбира се.

Джон се разтревожи. Какво излизаше? Нима толкова лесно можеше да му се качи на главата? Сюзан беше същата — златиста коса, невинност, излъчваща се от цялото й същество, и блестящи сини очи, на които не можеше да устои.

Прерови шкафовете и извади прибори. Имаше най-после какво да прави с ръцете си, освен да прегръща и целува Рут. Тази жена някак си беше успяла да пробие неговата толкова години изграждана защитна обвивка и да стигне до сърцето му. Чувстваше как кръвта кипи във вените му. Нима това бе той, стоманеният Джон Дейвис, „Ястреба“?

Не, това е невъзможно! Навярно не тя беше разпалила чувствата му. Сигурно е от магията, която витаеше над тази земя, над фермата на чичо Роско. Това омайно кътче винаги му е действало някак особено. А може би не е толкова безчувствен, колкото си мислеше. Навярно погребаните дълбоко в него чувства сега се възраждаха.

Обърна се и погледна Рут Мобли. Всъщност тя не беше класически тип красавица. Или поне не като другите жени, които познаваше. Чертите на лицето й не представляваха нещо особено. Устата й бе твърде голяма, носът — леко вирнат, а сините й очи — като всички други сини очи на света. Но в Рут имаше нещо, което грабваше сърцето. Топлина и нежност, които не можеш да опишеш, но можеш да почувстваш. Нещо, което караше мъжете да искат да я докоснат, да я притежават.

Джон бързо пропъди тези мисли от главата си. Не вярваше в чудеса. За него митът за любовта и брака вече не съществуваше. Собственият му баща ги бе напуснал само два дена след раждането му. Ето и чичо Роско — този мъдър мъж — не беше се женил никога. Сигурно си имаше причина. А всичките тези безбройни разводи — партньорът му беше специалист по бракоразводни дела и Джон се беше наслушал на ужасии, които сложиха своя отпечатък върху представите му за брака.

Не, Рут Мобли можеше и да разпали страстта му, но нямаше да промени неговите възгледи. Погледна я за последен път и се зае с масата.

— Ако не го виждаха собствените ми очи, нямаше да повярвам! — възкликна чичо Роско.

Джон и Рут вдигнаха поглед. Не го бяха чули да влиза. Той стоеше на прага и ги гледаше. Бялата коса обграждаше кръглото му лице и всяка бръчица сякаш се смееше.

— Явно съм живял праведно и небесата ми изпращат награда. Най-любимите ми хора са в собствената ми кухня и ми сервират закуската. — Седна и взе вилицата. — Кога ще стане тази закуска? Умирам от глад!

— Ей сега — каза Рут и въздъхна с облекчение. Вече не бяха сами. Сложи бисквити и бъркани яйца в чинията на чичо Роско и седна до него.

Джон, намръщен като буреносен облак, се настани в другия край на масата. Добре, че дойде чичо Роско. Чувстваше се като помилван престъпник.

— Рут се отби на закуска — съобщи без нужда.

— Виждам, Джони. — Чичо Роско намигна на Рут.

Джон знаеше какви мисли се въртят в главата на чичо му, но сега не му беше до това. Искаше само да се овладее и да закусва спокойно. А след това Рут Мобли ще си тръгне и той ще се погрижи да не се връща повече. Явно и него оплиташе в мрежите си.

— Бисквити, Джони? — Рут му подаваше бисквитите с усмивка на светица.

„Сега пък Джони. Господи!“ Взе си три, промърморвайки едно „Благодаря“, и потъна в мълчание. Да си мисли, каквото си иска. Беше го нарекла вече грубиян и жалък нещастник, нека да прибави още нещо към списъка си. Надяваше се да го стори и да стои настрана.

Рут и чичо Роско започнаха оживен разговор за Коледа. Гласовете им минаваха покрай ушите на Джон, който седеше навъсен срещу тях.

— Джони, ей, Джони!

Викът го стресна. Вдигна глава и видя чичо Роско и Рут, вперили погледи в него.

— Каза ли нещо, чичо Роско?

— Казах, че Рут ще ни помогне да украсим елхата. Нали е много мило от нейна страна.

— Ах, да, благодаря, Рут, но мисля, че ще се оправим и сами. — Джон се опита да бъде любезен заради чичо си. Искаше му се обаче да стане, да сграбчи Рут и да изкрещи: „Махай се, докато и двамата не сме се предали“.

— Помагам на чичо Роско за елхата от шест години. Ще бъде разочарован, ако не му помогна и тази.

— Ама че си и ти! — Чичо Роско се изправи на старите си крака и се обърна към своя племенник. — Вие двамата ще отидете до плевника и ще доведете стария Хенри до каруцата, докато аз си взема пуловера.

— Чичо Роско, не мисля, че ти… — Чичо Роско излезе от кухнята, преди Джон да довърши изречението си. А на всичко отгоре се и подсмихваше.

Рут стана да разтреби масата.

— Джон, ако не ти се идва, разбирам. Сигурно си изморен от пътуването.

— Не, уморен съм от препирни с един упорит старец и също толкова непреклонна жена. Възрастта извинява чичо Роско, но не и теб.

С две чинии от китайски порцелан в ръце, Рут се извърна и го погледна. Беше толкова ядосана, че с удоволствие би ги запратила по него. Но едно от нещата, на които майка й я беше научила, бяха добрите обноски. Бе й казвала и как да се държи с мъжете, но този урок явно бе отишъл на вятъра. Майка й и баща й имаха прекрасен брак. „Омъжи се за мъж като баща ти — беше повтаряла Сара Мобли с поучителен тон. — Знай, че човек като Уейд няма да те изостави никога.“

Дори сега, когато й се искаше да строиш чиниите в главата му, Рут се чувстваше привлечена по странен начин от Джон Дейвис. Гледаше устните му, тези устни, които можеха да бъдат и жестоки, и нежни. Стисна чиниите така, че кокалчетата на пръстите й побеляха. „Господ да ми е на помощ“ — тихичко се помоли тя.

— Обичта е моето извинение. Знаеш ли, много държа на чичо ти, Джони.

Джон почувства как волята му отстъпва пред кроткото й достойнство. Може ли да е толкова чистосърдечна? Нима инстинктите му, които така добре го предпазваха в Сиатъл, не действаха тук?

— Повечето хора прекарват Коледа със семействата си — каза сдържано.

— Нямам семейство.

Очите на Рут се напълниха със сълзи. Извърна се настрана да ги скрие.

Джон почувства огромно желание да я притисне до гърдите си и да я успокои. Това бе необичайно за него и го смути. Беше противопоказно. Трябваше да се стегне от разнежването.

— Имах чудесно семейство — продължи Рут, — но мама почина при пътна катастрофа, когато бях на двадесет и три, а татко непрекъснато боледуваше след нейната смърт, докато една бронхопневмония не го довърши.

— Съжалявам.

Рут го погледна невярващо — той наистина съжаляваше. Това сигурно бе първата човешка дума, казана от него, откакто се запознаха.

— Хей! — отхвърли тъжните спомени тя. — Ама какво стоим още тук? Трябваше да замъкнем Хенри до каруцата, нали? — Хвана го за ръката и го задърпа. — Хайде!

Развълнуван като тийнейджър, Джон пак се запъти към плевника, но този път държеше за ръка жена, която можеше да обърне живота му наопаки. Разкъсваха го противоречиви чувства. Искаше да избяга от това омагьосано място, да се върне в своя задъхан свят — света на Сиатъл. Но копнееше да почувства още веднъж Рут в прегръдките си, да опита нейната сладост…

Явно плевникът ставаше опасно място за него. Рут пусна ръката му и отвори вратата. Хенри изрева за поздрав. Когато Джон се реши да влезе, завари Рут да чеше магарето зад ушите.

— Как си днес, миличък? Липсвах ли ти? — потупваше го по гърба тя. — Виж се на какво приличаш! Като че ли не си магаре, а охранено прасе.

— Хенри не обича непознати. — Джон взе хамута от стената и приближи.

— О, ние с Хенри сме добри приятели! — усмихна се Рут.

Слънчевите лъчи, които се процеждаха през пролуките, играеха в косите й. Няколко секунди Джон не можа да откъсне поглед от нея. Наистина бе очарователна.

Чу се шум и бала слама падна на земята. Джон се сепна. Погледна през прозореца. Сърцето и разумът му водеха борба и той не знаеше коя страна ще надделее. Приближи се колебливо — сякаш невидими нишки го теглеха към Рут и не можеше да им устои.

— Значи… сте омагьосали и чичо ми, и магарето му.

— Сега в магьосничество ли ме обвинявате, господин адвокат?

Усмивката й беше предишната, но сърцето й биеше толкова лудо, че тя се уплаши да не би Джон да чуе ударите му. Той беше прекрасен, прекрасен и решителен. Господи, какво да прави сега? Ако пак я целуне, ще изглежда пълна глупачка. Огледа се. Вдиша упойващия аромат на сеното и почти усети гъдел.

— Не се безпокой, Рут. Отдавна съм се отказал от идеята да се търкалям в сеното.

Лицето й пламна. Джон беше прочел мислите й!

— Не се тревожа — прошепна Рут и прокара нервно език по устните си.

Джон беше извън себе си. По дяволите тези нейни сини очи! Не виждаше ли тя колко малко му трябваше да я сграбчи?! С огромно усилие на волята се отдалечи. Ароматът на билки, лъхащ от нея, го съблазняваше, а топлината на тялото й го замайваше.

„Тя е просто една жена“, повтаряше си той, но не можеше да убеди себе си. Рут Мобли имаше особено излъчване. Караше го да си мисли за старомодни неща като любов, истина и нежност.

Но, по дяволите, въобразяваше си. Та той се беше срещал очи в очи със същото зло, беше го изпитал на гърба си. Не, няма да й се остави…

Погледна сърдито към Рут и каза:

— Толкова ли си сигурна, че не си разочарована, Рут?

Тялото й се изпъна като струна и тя вдигна ръка. Въздухът се раздвижи и Джон почти усети плесницата. Чакаше, мислейки си, че това ще е добро доказателство за артистичния талант на Рут.

Но когато ръката й го докосна, не беше плесница, а милувка, нежна като ангелски крила.

— О, Джони, колко ли страдаш!

— Да страдам?!

Той се хвана с една ръка за вратата, а другата напъха в джоба си. Още веднъж беше загубил контрол след нейното докосване. Това не биваше да се случва пак.

— Да, разбирам те — нежно прокара пръсти по лицето му тя. — Чичо Роско ми разказа легендата за зайците… И, че ги е чул. — Обви с ръце кръста му.

— Толкова съжалявам, Джони, наистина, толкова съжалявам — каза тихо и отпусна глава на гърдите му.

Сърцето му щеше да изхвръкне. Чувстваше, как неистово тупти до нежната буза на гърдите му. Нямаше съмнение, тя бе вещица и го бе омагьосала.

Четвърта глава

Чичо Роско спря до вратата на хамбара и си пое дъх. По дяволите, та туй сърце не му позволяваше и къса разходка из двора. Премигна два-три пъти от тъмнината. Когато отвори очи, съзря Рут и Джон прегърнати плътно, косата й разпръсната по рамото му — коса като узряла ръж — а ръката на Джон на педя от лицето й.

Старецът почти подскочи от радост. Не че се опитваше да ги сватосва, въобще не… Нямаше особено високо мнение за брака. Като се сети само за този мошеник — мъжа на сестра си — само как се отнасяше с нея! А и самият той не бе намерил съвършената жена, която да стане негова съпруга. Но Рут и Джон бяха нещо различно. Джон беше синът, който никога не бе имал, а Рут му беше като дъщеря. Наистина, за него нямаше други по-скъпи същества.

Дано съдбата помогне да се обикнат! Сега, като си помисли, имаше две-три нещица, които и той можеше да направи, за да помогне на съдбата…

Първо обаче трябваше да остави на природата да си свърши работата…

Чичо Роско се промъкна тихо в хамбара и седна в тъмнината на един дънер.

Джон докосна с върха на пръстите си косата на Рут и дръпна ръката си, като че ли беше наелектризирана.

— Не е нужно, Рут.

— Какво не е нужно? — Тя повдигна глава и го погледна.

Джон смъкна ръцете й от кръста си и се отдръпна.

— Не желая фалшиво съчувствие.

— Фалшиво? Наистина ли мислиш, че е фалшиво?

— Ако не е, значи много добре е изиграно. — Джон бутна вратата на обора и тръгна към Хенри. Старото магаре се дръпна към стената, опули очи и здравата зарева.

Очакванията на чичо Роско май не се оправдаваха. По дяволите, та даже и Хенри разбираше, че Джон се държи като глупак. Надигна се от пъна и тръгна към тях. Джон и Рут се стреснаха от заплашителната фигура, която се движеше към тях в тъмното.

— Искрено се надявам старото магаре да те ритне, където трябва, Джони!

Двамата изглеждаха като виновни деца, хванати да бъркат в буркана със сладко.

— Да го вземат мътните! Като бях на твоите години не пропусках да ухажвам красиви жени като Рут, още повече, че тя не те отблъсква. — Чичо Роско спря и погледна Рут в очите. — На теб сигурно щеше да ти бъде приятно да пофлиртуваме малко, а Рут?

— Чичо Роско! — възкликна тя.

— И двамата грешите! — Джон свирепо изгледа чичо си и отмести гневни очи към Рут.

Тя усети как пламва цялата. Оправи косата си и се обърна към стената. Не, няма да позволи Джон Дейвис да я вижда притеснена от чувствата си. О, Коледа започваше нещо да не й харесва — прекалено много изненади криеше. И май че най-голямата беше тя самата. На тридесет години е, а не познава добре дори себе си. Единственото, което наистина знаеше, бе, че има нужда от Джон Дейвис. Нищо, че беше такъв сухар и никога не се усмихваше, и му беше чужда думата „джентълменство“… Господи, само ако можеше да я зърне отнякъде баща й, би се обърнал в гроба. Та той беше истински джентълмен, фин и мил човек, който никога не би обидил дама.

— Май ще е по-добре да почакам отвън, докато вие запрегнете каруцата — каза тя и се запъти към вратата.

Декемврийският вятър я освежи и тя се опита да възвърне хладнокръвието си.

— Изчезвай оттук, Рут Мобли! — измърмори сама на себе си. — Връщай се вкъщи, докато още можеш.

Упорството й обаче я накара да остане. Тя беше дошла да украси коледната елха и щеше да остане докато я украси, каквото и да направеше Джон Дейвис.

— Готово. — Гласът на Джон, идващ откъм обора, я стресна.

— Добре тогава, да тръгваме. — Рут дори не го погледна. Дано от чистия въздух да й беше дошъл ума в главата.

Тримата потеглиха да търсят елха. Чичо Роско, седнал в каруцата, шеговито подвикваше на магарето, а Джон и Рут вървяха гордо от двете му страни, като се пазеха да не би случайно да се погледнат.

— Как мислиш, Хенри, какво ли става с нашите пиленца? Защо вече не си чуруликат? Като ги видях в плевника, веднага се досетих, че нещо става, а сега какво — държат се все едно никога не са се виждали. Господи, та животът е прекалено кратък, за да го пилеем! Щуротии!

— Май ти си този, който прави щуротии, чичо Роско. — При други обстоятелства Джон сигурно би се смял на приказките на чичо си, но сега хич не му беше до смях. Чуваше истини, при които би предпочел да замълчи.

— Прав е Джон — додаде и Рут. — Трябва да се засрамиш от думите си, чичо Роско.

— Да се засрамя от думите си ли?! А, не, единствено се срамувам за Джони. Когато бях на неговите години, въобще не изпусках такива сладки момичета като теб.

Ако Джон не познаваше по-добре чичо си, щеше да помисли, че е оглупял от възрастта. Но не, мисълта на чичо Роско беше ясна и остра, каквато винаги е била. Само езикът му бе станал малко по-груб…

— Добре се забавляваме, нали Хенри? — засмя се старецът. Хенри се закова посред пътя, обърна се и изрева в отговор.

— Виждаш ли, съгласен е. — Чичо Роско подръпна юздите и Хенри пое отново по пътя. — С Божия помощ, по Коледа животните проговарят. И казват истината, да знаеш.

На Джон му стана ясно, че тази разходка няма да свърши скоро.

Рут веднага откри три чудесни елхички, всяка една от които можеше да се превърне в прекрасно коледно дърво. Чичо Роско ги отхвърли — едната била хилава, другата пък много гъста, а третата просто не му била симпатична. Джон също съгледа цяла полянка с прекрасни елхички, но чичо Роско и тях подмина с пренебрежение.

Джон разбра, че ако не предприеме нещо, чичо му ще продължи да ги разиграва.

— Стига, чичо Роско! Омръзна ми — каза Джон след час лутане. — Ще отсека една елха и си тръгваме. Човек на твоите години трябва по това време да си почива.

Джон взе триона. Чувстваше нужда от физическо усилие, за да се освободи от гнева. Не се сърдеше нито на стареца, нито на Рут. Сърдеше се на себе си. Това не беше онзи Джон Дейвис, който познаваше от Сиатъл — циник при всякакви обстоятелства и пълен господар на себе си. Този Юг съвсем го беше променил. Истинският Джон Дейвис трябваше сега да седи в кантората си и безпристрастно да се надсмива над света около себе си. А той какво? Не можеше да се оправи с осемдесетгодишния си чичо, да не говорим за собствената му съдба.

Зад гърба му чичо Роско и Хенри, без съмнение, злословеха по негов адрес.

Поеха обратно към къщи. Джон се почувства добре, дори развеселен. Изморителното ходене го сгря и той си съблече пуловера. Студеният вятър го освежаваше приятно. Погледна крадешком Рут. Разходката също й се беше отразила добре — изглеждаше ведра и спокойна. И много привлекателна… Слава богу, че вече бе възвърнала контрола над себе си.

— Ще внеса елхата, за да я украсите, а ние с Хенри отиваме в обора — каза Джон.

Чичо Роско не възрази. И Рут не каза нищо. Чувствайки се победител, Джон им обърна гръб, остави елхата в хола и се накани да излезе.

— Готово, чичо Роско. А сега можеш да донесеш играчките.

Роско седна в креслото. Старите му кости изпукаха. Избърса чело с ръка и изпъшка:

— Да-а. Тази разходка май доста ме измори.

— Добре ли си, чичо Роско? — Рут хвана ръката му.

— Да, скъпа. Просто имам нужда от малко почивка. Вие двамата ще се оправите и без мен. — Чичо Роско намигна на племенника си.

Джон побесня. Беше в състояние да изяде чичо си с подметките. Старецът прехапа устни, за да не се разсмее.

— Ще ти помогна да си легнеш.

Джон буквално повлече чичо си нагоре към спалнята. Събу му обувките, съблече го, погледна го загрижено и попита:

— Да извикам ли лекар?

— Не е от сърцето, Джони, от възрастта е. Остави ме на мира. Върви да украсите коледната елха. Забавлявайте се.

— Не се преструваш, нали? Мисли му само, ако е така. Горко ти…

— Да лъжа навръх Коледа?! Да не съм луд! Та нали чакам нощна шапчица от Дядо Коледа?!

На излизане Джон оправи завивките му.

— Извинявай, чичо Роско, но ти си изморен. Почини си сега и се опитай да поспиш.

Чичо Роско извика след него:

— И внимавай с елхичката ми! Нека Рут ти покаже как да я украсиш.

— Как е той?

— Всичко е наред, просто се е уморил.

— Слава Богу. — Рут премести поглед към елхата. — А сега да донеса играчките.

— Ако искаш, можеш да си тръгнеш и сам ще се справя.

Рут трепна. Е, не че я молеше на колене да остане, но пък не й показваше и вратата. Значи нещо се беше променило от сутринта. Все пак имаше някаква надежда за него. А и за нея…

— Ще остана. — Погледна го право в очите. За миг й се стори, че потъва в дълбокия му поглед. Искаше й се мигът да продължи вечно… Едва успя да промълви: — Исках да кажа… Винаги съм помагала на чичо Роско да украсяваме елхата. Ето вече шест години…

— И аз мога да украсявам елхи. — Джон стоеше облегнат на вратата.

— Нима? — Гърлото на Рут пресъхна. Стана й горещо. Май тя бе тази, която трябваше да си легне. Представи си изведнаж, че лежи гола до Джон. Впитите джинси и леко влажната фланелка го правеха много сексапилен. Погледът й се плъзна по мъжествените му гърди. Почувства непреодолим копнеж.

— Разбира се, че мога! — Джон се изправи и Рут за миг реши, че ей сега ще я докосне.

— Сигурно ме мислиш за дяволско изчадие, Рут. Но и аз съм расъл в нормално семейство. — Очите му помръкнаха. — Поне за два дена.

— Какво е станало?

Джон я гледаше, без да я вижда. Погледът му блуждаеше някъде над нея.

— Какво има Джони? Какво не е наред?

Джон се усмихна, но някак насила.

— Прави каквото искаш, Рут. Можеш да украсиш елхата, можеш да си тръгнеш… Моля те само, не безпокой чичо Роско, той си почива. — Излезе бързо и хлопна вратата.

— Джони, почакай! — извика тя, но той не я чу.

Пета глава

Рут преглътна сълзите си. Никога плановете й не бяха рухвали така изведнъж. Господи, защо й се случи именно на Коледа, празника, който чакаше цяла година…

— А сега какво да правя? — едва прошепна тя.

Очакванията й за щастлив ден бяха разбити на пух и прах. Чичо Роско си бе легнал, уморен от вълненията около тази невъзможна любов, в плевника Джон сигурно замисляше ново ужасно отмъщение, а тя, представете си — украсяваше елхата. Фантастично преживяване, няма що! Нищо подобно нямаше да се случи, ако си беше останала вкъщи. Щеше да звънне на Джон Дейвис, да му каже едно „Много съжалявам, за това, което ви наговорих“ и да прекара съботата в предпразнична суетня в уютния си апартамент. Щеше да опакова подаръци и може би щеше да изпече един голям шоколадов кейк, но… Ако не беше дошла, никога нямаше да разбере какво е да бъде в опияняващите прегръдки на Джон Дейвис.

Колко ли ще седи в този плевник?! Кога най-после щеше да се върне? А дали пак щеше да я прегърне? Затвори входната врата и огледа стаята. Седна пред елхичката, която очакваше своята украса, за да се превърне в истинско коледно дърво и се замисли.

„Рут Мобли — каза си с наставнически тон, — да желаеш нещо е едно, а да го получиш — съвсем, съвсем друго. Украси тази елха и си тръгни най-после!“

Свали една кутия от горния рафт на шкафа и започна да изважда играчките и гирляндите. Почувства се по-добре, все пак правеше нещо. Мисълта за Джон обаче не я напускаше. Какво толкова се бавеше в този плевник? Колко му трябва, за да разпрегне едно магаре? Както и да е, няма да мисли повече за това. Ще отиде в кухнята да си направи един силен чай и ще продължи да украсява елхата.

Джон разпрегна Хенри, изчетка го и го завърза до яслите. Не му отне много време — Рут сигурно още украсяваше елхата. Наистина, дали бе още там, самата тя прекрасна като коледното дръвче? Ето, пак тези мисли… Имаше само два начина да разбере — да отиде до къщата или да се качи в плевника и да погледне през прозорчето. Не че го беше страх, не. Просто за по-лесно ще се качи да погледне.

Колата на Рут бе още там. Седна, кръстосал крака в сламата и зачака. Бе топло и уютно. Доспа му се. Искаше да се зарови в сламата, да заспи, да забрави всичко — и хитрините на Рут Мобли, и щуротиите на чичо си.

Лежа така двадесетина минути, но колата на Рут си стоеше пред къщата. Скочи и изтупа сламата от дрехите си. Какво всъщност му ставаше? На какво се правеше?! В края на краищата, той бе известният в цял Сиатъл адвокат Джон Дейвис и въобще не му отиваше да се крие в плевника. Ако можеха само да го видят отнякъде колегите му, щяха да изпопадат от смях. Веднага се връща вкъщи и слага край на тази глупава история!

Като влезе в стаята, Рут още се ровеше в кутията с играчки. За миг трепна, но си спомни какво беше решил.

— Мислех, че си свършила.

Рут подскочи. Копринената й коса проблесна на светлината и лицето й пламна.

„Май по-добре да си бях останал в плевника“ — помисли Джон.

— Знаеш ли, не мога да намеря звездата — оплака се Рут.

— Моля? — Джон виждаше не една, а две звезди, блестящи в сините й очи. Бореше се с желанието да й повярва. Не трябваше да се оставя да бъде оплетен от привидната й невинност. Не трябваше да забравя урока, който му даде Сюзан Крамър.

— Тук трябва да е, сигурна съм.

Джон погледна елхата.

— Изглежда страхотно!

— Беше наистина прекрасна — разкошните гирлянди и лъскави играчки я правеха направо вълшебна. Изглежда, всичко, до което се докоснеше Рут, се превръщаше в приказка. — Не мисля, че й трябва звезда.

— Звезда трябва да има всяка елха. — Рут го погледна. Явно пак се е търкалял в плевника — по джинсите му имаше полепнала слама. Странни, опасни мисли се въртяха в главата й. Копнееше да го докосне.

— Рут… — Тя не го погледна. Не смееше, още не… — Остави елхата, Рут. Вече е готова. — В ледения глас на Джон отекнаха заповеднически нотки.

Рут се обърна неохотно:

— Пак ли ме гониш?

— Мисли каквото си искаш.

Не, не беше в състояние да каже на Рут Мобли цялата истина. Истината защо не трябваше да бъде близо до него…

— Направих всичко, за да станем приятели, Джони! Извиних се… Направих и шоколадени курабийки, и закуска… Жертвах си съботата, дойдох да украсявам тази елха… А какво излезе?

— Не се тревожи, няма да си губиш повече времето. Аз ще се грижа за чичо.

— Казах ти вече, чичо Роско ми е приятел. Не смятам, че си губя времето.

— В такъв случай… Как гледаш на чек от петстотин долара, например?

— Петстотин долара! — Обля я студена пот. Причерня й пред очите. Никой не беше се отнасял така с нея. — Ти какво? Смяташ да ме купиш за петстотин долара?!

— Не ти ли стигат?

— Що за човек си, за бога! — пристъпи към него тя. Очите й мятаха мълнии.

— Животът ме е научил да бъда преди всичко практичен.

Рут продължаваше да се приближава все така решително. Трепереше цялата. Гневът й вдъхваше смелост. Джон изглеждаше недостъпен като каменен сфинкс. Единствено дъхът му показваше, че е човек от плът и кръв.

— Как смееш да ме гониш от тази къща, от дома на чичо Роско?! Как смееш да се отнасяш с мен все едно съм някаква използвачка! И като си помисля само, че ти направих шоколадени курабийки, а ти…

— На кого, на мен?!

— На чичо Роско — поправи се бързо Рут. Усети, че губи самообладание. Ръцете й искаха да го докоснат. Сърцето й заповядваше да го прегърне. Но разумът й се опитваше да разгадае намеренията му. — Прав сте, господин Дейвис, елхата може и без звезда. Тръгвам си.

— Приятен път тогава.

— Не си въобразявай обаче, че няма да се върна.

— Надявам се да не го сториш! Всъщност, ти какво, дуел ли ми обявяваш?! Предупреждавам те, Рут, не се захващай с мен, никога не губя!

— Интересно, какво си въобразяваш, Джони? Хенри ме интересува, не ти.

— Какво, магарето ли?

— Ами да! Ти не знаеш, разбира се, но всяка Коледа той е звездата на училищното празненство. Е, старичък е малко, но не мога да си представя представлението без него — усмихна се лъчезарно Рут. — До скоро, Джон Дейвис.

— Само през трупа ми… — промърмори Джон, след като вратата хлопна.

Чу я как запали мотора. Старата кола плавно се плъзна по чакъла.

Беше успял да я вбеси. Когато са ядосани, жените обикновено погрозняват, но гневът бе превърнал Рут в огнена красавица.

Чувстваше се някак отмалял. Цялата му енергия се беше изпарила. Усещаше пустота в сърцето. Отново се бе държал грубо. Защо, та той не беше такъв! Е, Рут каза, че утре ще се върне. За магарето, разбира се.

Изведнъж усети мирис на тютюн. Скочи и се запъти към стаята на чичо Роско. Завари го в леглото, настанил се сред възглавници като цар, да прави кръгчета дим с пурата си.

— Чичо, моля те, на твоите години, а и в твоето състояние не бива да пушиш!

— По дяволите, та човек не може и една пура да запали! На, вземи я.

Прекалено лесно се бе предал. Джон стана подозрителен.

— Я да видим, какво друго си направил? — каза той, докато гасеше пурата му в пепелника.

— Трябва ли да съм направил нещо?

— Изглеждаш ми гузен.

— Не сме в съда, Джони, не забравяй! — Старецът затвори очи. — Ти си говори, а аз може и да подремна.

Джон сви рамене и тръгна към вратата, но развитата в съдебните зали интуиция го накара да застане нащрек. Дръпна одеялото на чичо си и видя звездата, която Рут упорито търсеше.

— А това какво е, чичо?

— Ами трябваше да я взема. Отмъкнах я, когато Рут бе в кухнята — захили се старецът. — Иначе щеше да си отиде, още преди да се върнеш.

— Трябва да почиваш, не да се занимаваш с детинщини, чичо.

— Детинщините ме подмладяват. — Роско впери очи в племенника си. — Къде е Рут? Да не би да си е тръгнала вече? Вие какво, пак ли се дуелирахте?

— Не се дуелирам, чичо, само отстоявам мнението си. Нищо особено, просто едно недоразумение.

— Хм… Какво недоразумение?

Джон се замисли. Какво му ставаше? Той, страшилището в съда, оставяше Рут и чичо му да си правят с него, каквото им скимне. Сега усилията му да ги обуздае му се виждаха направо смешни. Всъщност, цялата тази история изглежда ужасно смешна и глупава.

Засмя се. Без да разбира защо, чичо Роско се присъедини към смеха му. Смяха се дълго и от сърце. Накрая, през сълзи, старецът попита:

— Ама ти на какво се смееш?

— На Рут Мобли. Въобразява си, че може да се изпречи насреща ми и да спечели.

— Да спечели? Какво да спечели?

— Представи си, иска да вземе Хенри за коледното представление в училище.

— И ти какво й каза?

— Отказах й, разбира се. Човек в твоето състояние не бива да се безпокои с такива работи. Мисля, че нямаш нищо против.

— Аз не, но Хенри ще побеснее. Та той обожава тези коледни представления!

— Извини ме, чичо Роско, но магаретата нямат склонност към абстрактно мислене и не разбират какво е Коледа.

— Опитай се да го обясниш на Хенри и ще видиш какво ще ти се случи.

— Ще се справя с него, не се бой! — закани се Джон. — Сега отивам да приготвя обяда. След това ще се занимая с твоите делови въпроси, не искам да се тревожиш за нищо.

Роско се размечта. Видя Рут и Джон у дома. Заедно. И внучета наоколо — пълзящи, тичащи, смеещи се. Май трябваше да направи нещо. Тези зайци можеха да почакат някоя и друга годинка. Или само му се е сторило, че е чул песента им… Стар е все пак, слухът му не е като едно време.

Свирукайки си, Джон извади сандвичи от хладилника. А той не си подсвиркваше често. Причината е Рут, чичо Роско бе готов да се обзаложи.

Докато се хранеха, старецът обмисляше плана си. Когато свършиха с обяда и Джон предложи да идат при адвоката, планът беше готов.

— Какво си се разбързал, все едно вече съм пътник. Това ме потиска. Да оставим адвоката за по-нататък, а?

— Извинявай, чичо. Днес няма да те занимавам с тези неща.

Лицето на стареца грейна. Джон не бе успял да разгадае плана му.

— Ще ми се, Джони, да направиш коледните покупки. Ето ти списък на хората, за които искам да купиш подаръци.

Нямаше накъде, Джон се съгласи. Въздъхна и се качи горе да се преоблече. Прегледа списъка и се качи в колата.

Старецът се запъти към плевника. Хенри се притисна към него и Роско го почеса зад ушите.

— Трябва да си поговорим за хиляди неща, приятелю. И моля те, не се дръж грубо с мен.

Рут беше във вихъра на коледните покупки, носеше се от магазин на магазин. В един от най-луксозните, пред щанда за парфюмерия, забеляза Джон. Първата й мисъл бе да се скрие някъде и после да избяга. Не можеше да забрави така лесно тежките му обиди. Реши обаче, че не е малодушна, а и времето не й стигаше. Започна да избира любимите марки козметика за приятелките си. От време на време поглеждаше към Джон. Беше обграден от шишенца парфюми. Отваряше ту едно, ту друго, помирисваше го и го оставяше безпомощно. Приличаше й на изгубено дете.

Стига глупости! Защо да излага на показ най-съкровените си чувства пред такъв циник като Джон Дейвис? Извърна поглед и плати. Но и с гръб към него усещаше присъствието му. Краката й омекнаха. Не можеше да контролира тялото си. Ами сега!

— Весела Коледа, госпожице Мобли! Желая ви много щастие — обърна се към нея продавачката и й върна с усмивка кредитната карта.

— Весела Коледа и на вас! — Рут също се усмихна и тръгна към изхода.

Насред пътя разбра, че не беше в състояние да излезе, докато Джон Дейвис е още там. Постъпваше като глупачка, като слабохарактерна романтичка… Но мъжът, прегръщал я така страстно, бе само на една крачка.

Тръгна към щанда за парфюмерия. Джон не я забеляза, залисан да избира парфюм.

— Здравей, Джони!

Той се обърна. В очите му проблеснаха искри, но се овладя и я погледна с хладно безразличие.

— Не очаквах да те видя тук.

— Аз също.

Рут чувстваше, че той отново не й вярва. „О, Джони, повярвай ми, моля те“. Сърцето й биеше бясно.

Той се усмихна. Усмихнат, беше прекрасен. Лицето му придоби дяволитото изражение на десетгодишно момче.

— Сега, като сме на неутрален терен, мисля, че поне трябва да се държим любезно един с друг, нали?

— Поне?! — Рут се усмихна и се приближи още малко. Докосна го. Нямаше какво да крие от себе си — не беше случайно. Затаи дъх, очаквайки, че той ще се отдръпне, но Джон не го стори. Рут бе благодарна и на това. Животът отново бе станал хубав.

— Парфюм ли ще купуваш, Джони?

— Уви, да — усмихна се той.

— Сигурно ще мога да ти помогна. За някой с по-изискан вкус ли?

Джон впи поглед в нея. Рут се изчерви. Тези негови очи… Винаги я караха да се чувства смутена.

— Ами… Ти избери — рече той.

Рут усети, че настроението й се изпарява. И през ум не й бе минало, че Джон сигурно си има приятелка. Такъв красив и преуспяващ мъж — навярно си има по една на всеки ъгъл!

— Добре. — Опита се гласът й да звучи закачливо. — Ако ми я опишеш, сигурно ще мога да ти помогна.

— Хм… Понякога прилича на лятна буря, помитаща всичко по пътя си, мятаща сини мълнии. Друг път е като цвете, скрито в горската дъбрава, мила, нежна, плаха…

Рут го гледаше с широко отворени очи и едва дишаше.

— Сигурно много я обичаш, Джони — промълви тя.

„Господи, какво ми става? — помисли си Джон. — Нима съм се влюбил в тази жена?“ Това беше невъзможно! Любовта е за глупаците, а той може да е всичко, но не и глупак.

Джон се отдръпна и взе първото попаднало му шишенце парфюм. Тонът му стана рязък:

— Е… Какво ще ми препоръчаш, Рут?

— За такава жена… Определено нещо с аромат на диви летни цветя.

О, Господи! Лято… Аромат на орлови нокти! Отговорът беше толкова близо до ума, че Джон се чудеше как досега не се е сетил. Та Рут използваше парфюм с аромат на орлови нокти! Даже сега, в големия магазин, се чувстваше нежното му ухание. Как можа да го забрави? Когато беше в прегръдките му, то се носеше от косата й, от кожата й.

Отстъпи и се освободи от сладката топлина на ръката, допряна до неговата.

— Благодаря. Беше много любезно от твоя страна.

Рут разбра, че за пореден път я отпращат, но не възрази. Ако не друго, поне беше свикнала Джон да я отпраща като досадница.

— Радвам се, ако съм ти помогнала — каза тя, отдалечавайки се.

Остави го на щанда за парфюмерия да избира парфюм. За друга жена! За жена, която беше описал така поетично!

Господи, как ли щеше да й се скара майка й, ако беше жива? „Не ми казвай само, че си влюбена в мъж, който обича друга, Рути! За бога, как е възможно? Бъди по-твърда, имай поне малко гордост.“

Майка й обаче не беше срещала мъж като Джон Дейвис. Рут забрави и обидата, и гордостта си. Скри се при вратовръзките, шпионирайки мъжа, в когото вече знаеше, че е влюбена. Никой не може да й забрани да го гледа, дори да принадлежи на друга!

— Мога ли да ви помогна, госпожице? — Рут подскочи. Погледна объркано продавача, който изникна иззад щанда. — Харесвате ли някоя от вратовръзките ни? Те са наистина чудесен коледен подарък.

— Да… Добре. Ще взема тази. — Подаде на продавача първата, която й попадна.

По пътя към касата Рут си мислеше: „Не, това е невъзможно. Не може чак толкова бързо да се влюбя в Джон Дейвис. Сигурно това не е любов, може би е от сезона или пък някакви хормони, кой знае.“

Продавачът й подаде вратовръзката. Тя я прибра в чантата при другите коледни покупки и погледна към щанда за парфюмерия.

Джон Дейвис си беше тръгнал. Не-е, нямаше и намерение да му подари вратовръзката. Просто щеше да го удуши с нея затова, че обичаше друга!

Шеста глава

Беше събота около девет вечерта. Чичо Роско и Джон играеха в хола морски шах, когато чуха рева на Хенри. Джон, учуден, вдигна глава:

— Какво му става пък сега на това магаре?

— Сигурно ще вали. Знаеш го, винаги преди буря реве като бесен.

— Но прогнозата по радиото е за хубаво време.

— Да върви по дяволите прогнозата! Хенри не я признава, неговата винаги е по-точна — отговори му старецът с лукава усмивка и извика: — Охо, много си разсеян. Улучих те! Май в Сиатъл съвсем си забравил как се играе. Поне в морския шах не можеш да се мериш с Рут.

— Стига с твоята Рут! Не беше доволен и като опаковах подаръците.

— Трябваше да я повикам. Щеше да ги опакова както трябва, а ти — нищо не направи! Да знаеш, Рут умее всичко. А колко е умна само! Казах ли ти за наградата, която получи в училището?

— Да, чичо Роско, вече за трети път тази вечер. Внимавай, сега ти ще вземеш да объркаш играта…

Ревът на Хенри стана нетърпим. Джон дръпна пердетата, сякаш това щеше да заглуши рева му.

— Нещо става с това магаре.

— Бесен е, че не му позволи да участва в училищното представление. Нали знаеш как обича да го гиздят, а и обожава Рут.

За нищо на света Джон не би казал на чичо си, че и той харесва Рут. Нещо повече, въпреки здравия разум, май бе на път да се влюби… За него обаче любовта и бракът бяха загубена работа, а той не бе от тези, които губят. Това, на което се научи в Сиатъл, бе да побеждава, да побеждава винаги… Чичо му трябваше да се прости с тази си идея.

Хенри ревеше като пощръклял. Явно не беше свикнал да страда мълчаливо. Най-накрая Джон не издържа:

— Отивам да видя какво му става.

Чичо Роско го изпрати с лукава усмивка.

Джон се върна след петнадесетина минути, раздърпан и намръщен.

— Пощурял е. Хвърля къчове като откачен, върти очи и реве, без да спира. Никога не съм го виждал такъв.

Старецът помълча малко и каза:

— Опитай да го успокоиш някак си. Може и корем да го боли…

— Ама той не ме оставя дори да го доближа!

— То се е видяло, ще извикам Рут. Тя ще се справи с него, сигурен съм.

— Виж какво, чичо! И аз мога да се справя с едно пощръкляло магаре. Плюс това, вече е късно, трябва да си лягаш. Ако Хенри не спре, ще се обадя на ветеринаря.

Рут вече си лягаше, когато телефонът звънна. Вдигна неохотно слушалката, но като чу гласа на чичо Роско, направо се изплаши.

— Случило ли се е нещо, чичо Роско?

— Всичко ще се оправи, ако дойдеш, Рут.

— Какво, да не си болен?

— Ами, всъщност нищо особено ми няма… Но ще се почувствам много по-добре, ако те видя.

Рут погледна часовника. Беше девет и половина. Ако не беше нещо сериозно, хич не й се искаше отново да се сблъсква с Джон Дейвис.

— А Джон къде е? — попита предпазливо.

— В обора.

— По това време?

— Рут, моля те, трябва да дойдеш веднага. Хенри е побеснял, хвърля къчове наляво и надясно, а Джон не може да се оправи с него.

Рут въздъхна с облекчение. Слава богу, с чичо Роско всичко беше наред. Усмихна се:

— Чичо Роско, знаеш, че бих дошла по всяко време, ако имаш нужда от мен, но мисля, че Джон ще се справи с едно магаре.

— Май вече не ме обичаш, Рут.

— Това си е чисто изнудване, чичо Роско. Няма да стане.

— По дяволите! Ако не дойдеш веднага, проваляш целия ми план. Тогава вече ще ми стане толкова зле, че наистина ще се разболея. Даже и ще престана да се храня.

Рут се замисли. Не биваше да разочарова милия старец, независимо какво бе намислил. Ще отиде във фермата, пък каквото ще да става…

— Добре, тръгвам — отсече тя.

Докато се обличаше, си даде сметка, че тревогата за чичо Роско не бе единственото, което я накара да излезе в мразовитата вечер. Искаше й се да види Джон. Да види своя принц още веднъж, поне за миг…

Никога не бе си представяла любовта такава — да си щастлива, че само зърваш мъжа, когото обичаш, дори и да знаеш, че той не те обича.

След двадесетина минути беше вече във фермата. Чичо Роско я чакаше в хола.

— Е, кажи сега, какво му е на Хенри?

— Лук.

— Какъв лук?

— Ами, нали знаеш колко го мрази. — Рут кимна и той продължи: — А аз оставих цяла връзка в яслите му. И оттогава не е млъкнал.

— За бога, чичо Роско, защо го направи?

Всъщност Рут знаеше отговора — чичо Роско ги сватосваше, това беше повече от ясно. Възмути се от себе си, като си помисли само колко лесно се съгласи да дойде. Каква глупачка беше!

— Хайде, хайде! Още като видях как се гледате с Джон, всичко ми стана ясно. Бяхте като две гълъбчета в плевника… Та вие сте създадени един за друг!

— Ти пък, чичо Роско! Какви ги измисляш само… — Рут се засмя, старецът също. След малко обаче Рут стана сериозна. Приближи стола си до неговия. Беше й трудно да започне: — Виж какво, чичо Роско, Джон не ме обича, дори не ме харесва. Мисля, че си има приятелка в Сиатъл… — Гласът й затрепери. Дори и любовта не й даваше право да обсъжда личния живот на Джон.

— А ти, Рут, ти обичаш ли го?

Въпросът я свари неподготвена. Дали да не излъже… Знаеше как ще свърши тази нейна любов. Джон ще се прибере в Сиатъл, а тя, с разбито сърце, ще се върне към всекидневието си.

— Да. Обичам го. — Лъжата не бе в нейната природа.

— Той няма друга жена, Рут. Ще ти разкажа една история…

Старецът й разказа за Сюзан и за баща му. Джон беше виждал само лошата страна на брака. Затова изглеждаше такъв — малко груб, рязък, недоверчив към жените, но чичо Роско познаваше племенника си, та нали той го беше отгледал.

Когато старецът приключи, Рут се наведе и го целуна по бузата:

— Време е да си лягаш, чичо Роско.

— А ти къде отиваш?

— В обора. Налага се да укротявам два звяра.

Джон не чу Рут да влиза. Хенри хвърляше къчове и ревеше така, все едно го гонеха всички демони на ада. Беше направо пощръклял.

— Спокойно, момчето ми, спокойно… — Джон направи отчаян опит да го приближи, но беше невъзможно. Хенри се задърпа и зарева още повече.

— Хайде, Хенри, дай да видим какво ти е.

— Аз знам — прозвуча спокойният глас на Рут.

Джон рязко се обърна и се взря в нея с невярващи очи. Тя стоеше на вратата, осветена от процеждащата се лунна светлина като някоя фея… Вълни на щастие заляха Джон. Имаше чувството, че ще полети.

— Какво правиш тук? — попита, като се съвзе.

— Повика ме чичо Роско.

Стояха един до друг, вцепенени от напрежение. Само страхът пречеше на Рут да извика „Обичам те“, а Джон бе изпълнен с такъв копнеж, че едва се сдържаше да не я прегърне.

Ревът на Хенри ги изтръгна от унеса. Рут тръгна към магарето, но Джон я сграбчи за раменете:

— Внимавай какво правиш! Ще те ритне! Не виждаш ли, че е побеснял?

— От лука е. Хенри не понася лук, а чичо Роско е оставил цяла връзка в яслите му.

— По дяволите! Знаех си, че е негова работа. Пази се, аз ще го махна.

— Джони, внимавай! Няма да понеса, ако нещо ти се случи — нежно го погали по бузата тя.

Джон не се и опита да отърве. Бе онемял. Никога досега докосването на жена не го бе карало да се чувства така. Искаше му се целият свят да изчезне. Да останат само с Рут, с уханието на парфюма й във вълшебната топлина на плевника. Да, беше влюбен. Влюбен, въпреки принципите си, въпреки годините, през които бе отричал съществуването на любовта. Бе допуснал тази нежна жена, с мека кожа и невинна усмивка, да завладее сърцето му. Изведнъж се уплаши. Можеше да се оправя с всякакви криминални случаи, с какви ли не заплетени дела, а изглежда, с любовта не бе в състояние.

— Нищо няма да ми направи Хенри! — Тонът му отново стана рязък. Отблъсна Рут и отиде при магарето.

— Хенри, стой мирен. Ще го махна този лук.

Усетило заповеднически тон, магарето се поуспокои. Джон излезе навън. Можеше и да не се върне. Едно спасително бягство. Мъдро дори. В неговия живот нямаше място за любов, а сега, когато се беше случило, не знаеше какво да прави.

Джон вдигна поглед към небето, сякаш отговор можеха да му дадат звездите. Не, не можеше да избяга. Искаше да се потопи в сладостна омая и да забрави всичко.

Влезе обратно в плевника. Наведена над магарето, Рут му говореше кротко и го чешеше зад ушите. Джон си представи как този кадифен глас му шепне любовни слова и въздъхна.

— Джони, ти ли си? — Рут бавно се извърна. Гледа го известно време с грейнали очи и мила усмивка. Сякаш го поглъщаше с поглед. После тръгна към него. Притисна се към широките му гърди и нежно го прегърна.

— О, Джони, не знам какво щях да правя, ако нещо ти се беше случило…

Джон обви с ръце тънката й талия. Отчаяно искаше да повярва на думите й, да забрави терзаещите го съмнения. Но недоверието в него не изчезваше така лесно:

— Няма защо да се притесняваш.

— Джони. — Рут отново го погали. Ръцете й бяха топли и меки. Очите й грееха. — Не усещаш ли какво става? Нима не виждаш?! — Погали с пръсти устните му. — Обичам те, Джони! Боях се, не исках да ти го казвам, особено като знам какво си мислиш за мен…

— Откъде знаеш какво чувствам? Та самият аз…

Не беше и сънувал, че отново ще повярва в любовта, но Рут бе възвърнала вярата му. Чувствата напираха в него. Той не искаше да ги показва, но едва се сдържаше да не я вдигне на ръце и да я занесе в сеното…

Все пак… Тя можеше да владее чувствата му, но не и разума. Погледна я. Надеждата, която струеше от очите й, почти го заслепи.

— Не очаквам нищо от теб. Не е нужно да казваш нищо, но аз трябваше да бъда честна. Обичам те, Джони. Не исках това да се случва, но… аз се влюбих в теб.

— Не вярвам само на думи.

— Ела! — Тя хвана ръката му и го поведе.

— Къде отиваме?

— Горе… — Заизкачва се тя по стълбата. — Обичам те, Джони, и ще ти дам най-голямото доказателство — ще ти подаря себе си.

Това е клопка, трескаво го предупреждаваше разумът, но сърцето не искаше да го слуша. Нека бъде страст, любопитство, всичко друго, само не и любов.

Мълчаливо я последва по стълбата.

Седма глава

Рут бе уверена, че така трябва, че постъпва правилно. Просто инстинкт, интуиция на влюбена жена. Колко е непредсказуемо сърцето… Ще му се отдаде изцяло, ще му се отдаде, за да докаже любовта си, за да събуди дълбоко заспалите в него нежност и доброта. Знаеше, че Джони е мил, сърдечен, но и дълбоко наранен човек.

Тя го чакаше, обляна в лунна светлина. Подаде му ръка и каза:

— Ела, позволи ми да те обичам, Джони.

Той слепешком я последва. Прегърнати, потънаха в уханното сено и устните му потърсиха нейните. Любовта, която изпитваше към него, се чувстваше в начина, по който го докосваше, в целувките й. Рут нежно прошепна:

— Обичай ме, Джони, моля те, обичай ме! — И страстно го притисна към себе си.

— Рут… Рут… — Джон не можеше да се откъсне от нея. Тя беше наистина прекрасна. Бе сигурен, че е искрена и затова бе още по-трудно да устои.

Благородството не му позволяваше да се възползва от наивността и любовта на една жена, колкото и да я желаеше, но не можеше да се откъсне от нея — още не. Притисна я в прегръдките си. Устните му се впиха в нейните. Готовността, с която тя отговори на страстната целувка, разруши всичките му задръжки.

Рут разкопча ризата му. Прокара пръсти по гърба му. Нейното докосване го наелектризира. Прегръщаше я, без да мисли повече за последиците. Устните му се плъзнаха по нежната й шия и започнаха страстно да я целуват. Упойващото ухание на сатенената й кожа го влудяваше. Замаян от копнеж, Джон едва прошепна:

— Разбираш ли какво правим?

— Да, Джон.

Дълго се взира в очите й, опитвайки се да открие там лъжа и коварство. Но от цялото й същество се излъчваше само невинност и любов.

— Не, Рут, недей! Нима не знаеш колко е трудно за един мъж да спре…

— Не спирай! — погали нежно лицето му тя. — Моля те, Джони, не спирай.

— Съзнаваш ли какво искаш?

— Не искам нищо от теб. Просто давам. — Прокара пръста по устните му. — Люби ме, Джони!

Косата й блестеше като злато на лунната светлина. Зарови лице и се потопи в уханието й. Чувстваше нежната кожа до лицето си.

— Рут, знаеш ли какво мога да направя с невинна жена като теб? — Лицето му изведнъж стана сурово.

— Ти си прекрасен, Джони! Просто не си се вгледал истински в себе си.

— Не съм светец, Рут. Не се захващай с мен. Ще се разочароваш, бъди сигурна. Внезапно Джон я сграбчи за раменете. — Върви си, Рут! Върви си, докато е време.

Изчисти сламките от полата й. Само един мускул, играещ на лицето му, издаваше вълнението, което изпитваше.

— Джони, моля те! — прошепна Рут.

— Не, трябва да си тръгнеш. Не можеш безкрайно да ме изкушаваш.

— Защо ме отблъскваш?

Джон я гледа дълго. Търсеше подходящите думи.

— Не, Рут, не те отблъсквам. Просто не си губи времето с такъв като мен.

— Та аз те обичам, Джон!

— Няма смисъл да продължаваме. Не вярвам в любовта.

Рут не искаше да се предава. Бе стигнала толкова далеч, че вече не можеше да се върне. За нея любовта бе всичко и тя щеше да се бори.

— Невинаги разумът разбира сърцето. — Рут го погали. — Какво чувстваш, Джони? — Той не отговори. — За мен важното е какво чувстваш, Джони. — Джон мълчеше. Тя усещаше вътрешната му борба. — Сигурна съм, че чувстваш нещо към мен, но искам да го чуя. Знам, че не съм ти безразлична. Страстта, с която ме прегръщаш, целувките ти… Кажи ми, че чувстваш същата топлота, същия копнеж, както и аз… Кажи ми, Джони, моля те!

Стояха един срещу друг. Сякаш се бяха пренесли в някаква нереална страна, където съществуваха само звездите, луната и техните чувства.

Джон нежно отблъсна Рут:

— Не мога да ти кажа това, което искаш да чуеш, Рут — сладки приказки за любов, семейство… Та аз съм един закоравял циник, който печели от защитата на престъпници, от които би се отвратила. Ще намериш някой, който да ти даде къща с градинка отпред, много деца, рунтаво куче, излети в събота, да те води на църква в неделя…

Рут мълчеше и той помисли, че си е тръгнала. Когато най-накрая проговори, гласът й бе твърд и ясен:

— Не искам нищо да ми даваш, Джони… Ти си ми нужен, само ти.

— Рут Мобли, ти си най-големият инат, който познавам!

Тя се усмихна:

— Благодаря, Джони.

Джон се бореше с желанието да я притисне пак до себе си. Но искаше да постъпи честно, благородно. Стана му ясно — Рут беше разрушила целия му практичен и подреден свят, който беше градил години наред. И сега бе объркан, беззащитен. Беше загубил самоувереността си.

— Не искам да те нараня, Рут, за бога, та аз вече достатъчно те оскърбих.

— И двамата си наговорихме глупости, Джони. Вече всичко е забравено.

— Много си великодушна към мен.

— Обичам те, затова.

Джон се замисли. Колко лесно би било да забрави горчивите си преживявания и да признае на Рут, че я обича. Нима е възможно да се оженят и да живеят щастливо? Не, много е наивно. А и Рут не би оцеляла в Сиатъл. Атмосферата, нравите в големия град бяха сурови. Жена като нея, невинна и нежна, ще повехне, ще загине.

Стисна ръката й и се взря в сините й очи.

— Съжалявам, Рут… Съжалявам, че стана така.

— Гониш ли ме? — прошепна тя.

— Аз съм… — Джон се обърка. — Няма надежда, Рут, и вината не е твоя. Ти наистина си нежна, искрена жена и аз се гордея, че си избрала точно мен, но… — Джон пусна ръката й. — Просто не съм такъв, за какъвто ме мислиш.

Рут разбра, че е загубила.

— Аз вярвам в чудеса, Джони — каза тихо и излезе.

Той остана сам в плевника. Бореше се с желанието си да я извика обратно. Но имаше ли смисъл? Та той бе постъпил правилно — чувствата само усложняват живота.

Чу старият мотор на колата на Рут, което вече набираше скорост нагоре по пътя. Джон погледна през прозорчето. Странно. Като че ли изпитваше болка. Тя щеше да му липсва.

Рут трепереше цялата, когато се прибра вкъщи. Чувстваше се наранена. Джон я бе отблъснал, бе обидил любовта й. Но това нямаше да й попречи да се върне и пак да му каже, че го обича. Рут вярваше, че не греши.

Все съществуваше някакъв начин да спечели мъжа, когото обича. Ако трябва, по цял ден ще се върти покрай печката, ще пече курабийки и ще готви, ще готви, ще готви, докато стане по-добра и от френски готвач… ще го прегръща и целува, ще му казва „Обичам те“, докато той не се предаде… Тя ще…

Изведнъж всичката й смелост я напусна. Въпреки упорството й, Джон нямаше да я обикне. За любовта са нужни двама.

Не, тя е една обикновена тридесетгодишна учителка… Ще се върне към всекидневните си задължения и ще остави Джон Дейвис на мира. Да видим какво ще стане. Може би ще стане някакво чудо…

Почувства се безкрайно самотна. Съблече се и легна в студеното легло.

На другата сутрин чичо Роско веднага разбра какво се е случило. Видът на Джон беше красноречив.

— Пак ли я отблъсна, а, Джони? — Чичо Роско разбърка кафето си и го изгледа изпод вежди.

Джон нямаше настроение за разговори:

— Ти какво, шпионирал си цяла нощ, а? Или може би измисляш нов начин да ме сближиш с Рут?

— Хе, хе, хе! — Чичо Роско се плесна по коляното. — Ама лукът свърши добра работа, нали?

Джон трябваше да обуздае нервите си. Бе имал безсънна нощ, но не трябваше да изкарва лошото си настроение на един болен, стар човек.

— Не искам да те разочаровам, чичо Роско, но не храни напразни надежди. Рут е красива и млада и съм сигурен, че ще бъде отлична съпруга. Но не моя. — Стана и започна да прибира масата. — А сега да се заемем с твоите сделки и да помислим какво ще правим за Коледа.

— Хм… А аз си представях сватба по Коледа…

— Май трябва да се откажеш от тази идея, чичо Роско.

— Да се откажа?! Никога!

И наистина, през целия ден измисляше как да ядосва Джон. Пушеше там, където беше сигурен, че ще го види, отказваше да играе любимите си игри, късно през нощта слезе в кухнята и вдигна достатъчно шум, та Джон да го завари с бутилка уиски в ръка.

— Как ще я караме така, чичо Роско? — рече Джон и взе бутилката.

— Изпълни последното желание на стареца, покани Рут поне на обяд.

— Чичо Роско…

— Не можеш да си сигурен кога ще дойде любовта, докато не и дадеш възможност.

Джон не възрази. Хвана чичо си за ръка и го поведе към спалнята:

— Хайде, чичо Роско. Сигурно щуротиите през деня доста са те уморили. Легни си.

— Прав си, капнал съм, едва сега го забелязвам. — Остави се Джон да го заведе до леглото и да го завие. — Ако чуеш тези глупави зайци да пеят, Джони, кажи им, че още не съм готов.

Джон се усмихна:

— Добре, ще им кажа. Лека нощ, чичо.

В понеделник Джон най-после се срещна с лекаря на чичо си.

— Няма нищо тревожно в състоянието на вашия чичо — каза доктор Райт. — Ако изпълнява предписанията ми, ще изживее отредените му дни. Разбира се, трябва да се има предвид и възрастта. На тези години винаги може да се случи нещо непредвидено.

Джон благодари и си тръгна. Вече не се тревожеше толкова за чичо си, но не мажеше обаче да забрави старата легенда за зайците.

След посещението при доктора смяташе да продължи с празничните покупки. Мина покрай училището на Рут. Не нарочно, разбира се. Озова се пред високите обковани врати на двора. Всичко беше точно така, както си го спомняше от едно време — старомодна мрачна сграда от петдесетте години с обширна морава отпред. Даде си сметка, че в Тупело открива още едно нещо, което не бе намерил в Сиатъл — връзката между минало и настояще.

Надигна се на пръсти, за да потърси Рут с поглед. Глупости! Беше два и половина, Рут сигурно още бе в класната стая.

Върна се в колата. Пусна радиото и си затананика тихичко. Елвис Пресли пееше „Тъжна Коледа“.

Запали колата. Внезапно осъзна, че не отива в търговския център, а завива към училището. Усмихна се. Отиваше да види Рут. Не знаеше какво ще й каже, но все ще измисли нещо. В крайна сметка бе Коледа. Можеше да отиде и просто да каже „Весела Коледа, госпожице Мобли“. Все пак тя беше приятелка на чичо му.

Осма глава

Когато Джон надникна в стаята, видя Рут заобиколена от бъбриви второкласници. Спря се на вратата да я погледа. Вярваше, че човек най-добре може да прецени противниците си като ги завари неподготвени. Не че Рут му бе противник — вече не… Какво всъщност беше тя за него? Все още не можеше да каже. Но като я гледаше такава, с искрящи сини очи и златиста руса коса, обградена от палави ученици, се почувства сякаш изведнъж са му подарили цяла сладкарница, пълна с какви ли не вкуснотии.

Рут вдигна поглед и очите й светнаха. Усмихна се и тръгна към него.

— Здравей, Джони!

Двадесет чифта любопитни очи се впиха в него. Двадесет гласчета тихичко зашушукаха нещо.

— Деца! — Рут плесна с ръце и повиши глас. — Искам да кажете „Добре дошъл“ на господин Джон Дейвис — племенника на чичо Роско.

— Вие ли сте този, с магарето? — попита едно малко любопитно момченце.

— Не, магарето е на чичо ми. — Джон се усмихна и влезе в класната стая.

— Госпожица Мобли ни каза, че то се нарича Хенри — изви гласче слабичко русо момиченце. Повдигна паднал върху челото му рус кичур и впери очи в Джон.

— Госпожица Мобли ни каза, че магарето няма… Че то няма да… ъ-ъ…

— Да участва в пиесата, Клара — подсказа Рут.

— Защо, господин Дейвис? Как ще изиграем пиесата, кажете ми? — Устните на Клара се разтрепериха.

— Ами… — Джон се обърка. Не знаеше какво да отговори. Едно е да каже на Рут, че Хенри няма да бъде коледното магаре тази година, друго — на тълпа ентусиазирани седемгодишни хлапета. Рут се притече на помощ.

— Деца, обясних ви, че господин Роско не е много добре и не бива да го тревожим за такива неща. Може би за другата Коледа…

Звънецът би и спести на Рут по-нататъшни обяснения. Децата веднага забравиха за магарето и хукнаха към вратата. Джон трябваше да се отдръпне, за да не го пометат. След като и последното излезе, Рут затвори вратата и погледна Джон въпросително.

— Дойдох да ти кажа, че промених мнението си — съобщи той. Лека руменина заля бузите на Рут. Джон побърза да уточни. — Става дума за Хенри. — Споменът за плевника бе още жив и не му се искаше историята да се повтаря. Може и да не избяга сега толкова лесно, колкото вчера. Трябваше наистина да внимава.

— За Хенри ли? — Рут бе очаквала друго.

— Не трябва да ви лишавам, теб и чичо Роско, от удоволствието да видите Хенри в коледното представление.

— Аз не биваше да настоявам. Голям инат съм. Все пак, чичо Роско не е добре и… — Докато говореше, Рут го доближи. Не можеше да устои на магнетичното му присъствие. Нищо, че можеше да се опари от пламъка на своята любов!

— Говорих с лекаря. Каза, че състоянието му е много добро. — Джон също пристъпи, сякаш невидими конци го теглеха към нея.

— Е, това са добри новини.

Рут вдигна ръка. Джон почти усети нейната ласка на лицето си. Копнееше за това докосване, желаеше го с цялото си същество. Пристъпи към нея, но тя неочаквано се отдръпна. Джон се укори за глупостта и наивността си. Какво си въобразяваше той? Време бе да си тръгне, да се спаси от това изкушение.

— Добре… — отстъпи крачка назад. — Ако решиш все пак да вземеш Хенри, обади ми се.

— Реших да не се инатя повече. Коледа не е време да искаш, а да даваш. — Тя отпусна ръка. — Няма да променя мнението си, Джони, за каквото и да е…

Да, Рут просто му прехвърляше топката. Допреди два дни за него тя бе просто една хитра жена, хвърлила око на парите на чичо му. Сега нещата се бяха променили. Разбра, че е благородна и искрена. Винаги тя бе идвала първа при него. Смело призна, че го обича, без да знае дали той ще й отвърне със същото. Опита се да го промени, да събуди чувствата му… Но остави следващата стъпка на него. Джон винаги се бе оправял в студения пресметлив свят на Сиатъл, но в света на любовта бе безпомощен.

— Честита Коледа, Рут — каза най-накрая.

— Честита Коледа, Джони.

Той се запъти към вратата, а тя извърна глава към прозореца. Бе чувала, че има различни видове любовна мъка. През тези два дни ги бе изпитала всичките. Какво ли още я чакаше…

Джон се качи в колата си. За миг се обърна и погледна към училището. На Рут й се стори, че я вижда, но не й даде никакъв знак. Запали мотора и потегли.

Тя остана загледана след него. Нарисува с дъха си две сърца на стъклото.

— Честита Коледа, любов моя — прошепна. Затвори очи и отправи молитва за чудо.

Следващите два дни бяха като че ли най-дългите в живота на Джон. Рут не се обаждаше, не идваше на гости. Все едно бе изчезнала.

Вечерта на втория ден Джон скочи от стола си и нервно закрачи из хола. Чичо Роско остави вестника и го погледна над очилата.

— Какво става с теб, Джони? Мяташ се като див звяр в клетка.

— Ще ида да донеса още дърва за огъня.

— Ами! Не на мен тия. Пак ще стоиш навън, ще тъгуваш, ще съзерцаваш луната като някой Ромео. Да не мислиш, че не съм те видял!

— Какво, пак ли си ме шпионирал?

— О, просто така си убивам времето, след като изгони Рут. С теб и един шах човек не може да изиграе.

— Чичо, мислех, че приключихме с този въпрос.

— Лично аз не съм приключвал. — Старецът отново се залюля на стола си. — Ако аз например, исках да покажа на една млада жена, че съм се държал като пълен глупак, щях да заведа Хенри утре към два на училищното представление. После щях да се промъкна, да й кажа две-три сладки думи и да хукна с нея до някой мотел да правя бебета, докато не съм забравил как става това — захили се чичо Роско. — Умна приказка, а, Джони?

Джон се усмихна:

— Значи ли това, че ако не изпълня съвета ти, ще има още лук?

— О, може и нещо по-лошо от лук. Ние с Хенри сме пълни с мръсни номера.

Сякаш да потвърди думите му, Хенри изрева от обора. Джон се разсмя:

— Изнудвате ме, значи!

— Внимавай, момчето ми, и по-лошо може да стане. Можеш да я загубиш.

Навън под звездите Джон се замисли над думите на чичо си. Ако сега изпусне любовта, какъв живот го чакаше занапред? Подредени, ангажирани, напрегнати дни. А нощите?

Дълго време стоя така в студената декемврийска вечер, замислен за бъдещето.

Рут се бе спотаила зад завесите, за да може да подсказва на второкласниците си. Мека светлина осветяваше сцената и й придаваше известна тайнственост като в библейските легенди. Иначе декорите не бяха нищо особено — картонен обор, куп слама за малкия Исус, странни животни — маскирани деца. Гълъби в сиви анцузи и гъши пера по качулките разговаряха в момента с една крава — причудливо създание от две части, чиято задница често не следваше предницата:

— Виждаш ли тази звезда на небето? — попита един от гълъбите — малката Клара.

— Да — рече Уанда, предницата на кравата.

— Какво ли е това? — попита Брус, задницата на странното създание.

Раздвижването сред публиката показа, че Мария и Йосиф са се запътили към сцената. Рут бе доволна. Децата се справяха много добре.

— Това е велико… — провикна се Клара, но замлъкна.

— Събитие — подсказа й Рут. Клара започна отново:

— Това означава велико…

— Вижте, вижте! Та това е Хенри! — развикаха се от всички страни.

Малчуганите развълнувано запляскаха:

— Магаре! Истинско магаре!

На сцената се появиха Йосиф и Мария, възседнали магарето. Рут се извърна и видя Хенри, пищно разкрасен, достолепно да пристъпва напред. Погледна към публиката и забеляза седнал на първия ред чичо Роско. Устните й затрепериха и тя изпусна сценария. Значи все пак са дошли, значи…

— Това означава велико събитие! — изкрещя Клара и се втурна към Хенри.

— Иа-иа — изрева Хенри. Рут се просълзи от щастие.

— Това значи, че те обичам. — Чу се зад гърба й гласът на Джон.

Рут бавно се извърна.

— Нима дойде? — едва прошепна тя.

— Днес е ден, в който стават чудеса — рече той и я прегърна. — Обичам те, Рут, и не намерих по-добър начин да ти го кажа…

— И доведе Хенри тук, само за да ми кажеш, че ме обичаш?!

— Исках да го яхна, но Йосиф отсече, че съм твърде голям и не ми даде — усмихна се той и погали златистата й коса. — И ти ли мислиш така, Рут?

— Не, точно такъв ми харесваш.

Очите й блестяха. Надигна се на пръсти да го целуне. Целуваха се дълго и страстно, без да обръщат внимание на бъркотията наоколо.

На сцената цареше хаос. Задните части на трите крави се бяха измъкнали, за да разгледат по-добре Хенри. Предните гонеха гълъбите по сцената и ги бодяха с картонените си рога. Йосиф заряза Мария и отиде да се въргаля в сламата с другите. Дузина малки момченца от публиката бързо се качиха при него. Сред всичката олелия, уплашен, Хенри нададе оглушителен рев.

Джон вдигна глава:

— Хей, ще изпуснем най-важното събитие!

— За мен ти си най-важното събитие, Джони — притисна го към себе си Рут. — Просто не мога да повярвам, че ме обичаш. Това е чудо!

— Наистина е вълшебство! — вдигна я на ръце той и я понесе към картонения обор на сцената. Там, на колене, пред петстотин малки ученици, я попита:

— Ще се омъжиш ли за мен, Рут?

— Да, Джони! Хиляди пъти „Да“! — Рут падна на колене и го прегърна.

Малката Клара взе нещата в свои ръце. Застана в центъра на сцената и се провикна към публиката:

— Отворете сърцата си за Исус! Господ да ви поживи, дами и господа, и лека нощ на всички вас.

Джон помогна на Рут да слезе от сцената.

— Ще й дам, но нека първо да наградя теб… — и Рут се отпусна в обятията му, а чичо Роско, разбрал какво ще последва, дръпна завесите.

Джон и Рут се ожениха на Коледа във фермата на чичо Роско. Церемонията бе кратка, но красива. След като церемонията приключи, Джон вдигна Рут, за да сложи новата звезда на елхата.

— Това е началото на нашето щастие, Рут!

И двамата се загледаха в кристалната звезда, която разпръскваше вълшебна светлина наоколо.

— Това, което искам да знам, е — намеси се чичо Роско, — кога всъщност ще се заемете с бебетата!

Рут и Джон се засмяха:

— Ще работим по този въпрос, чичо Роско.

Джон намигна на стареца и поведе съпругата си към спалнята. Тяхната първа брачна нощ!

Чичо Роско потъна в стола си. Неочаквано му се причуха приглушени звуци. Стана и отиде до прозореца. Свечеряваше се. Снегът тихо се ронеше от небето. Лунната светлина меко осветяваше поляната пред фермата. Зайците се бяха събрали и пееха. Пееха своята песен. Чичо Роско отвори прозореца и се заслуша. Тихичко се засмя и прошепна:

— Ама и аз! Как не се сетих? Та зайците пеят просто, защото е Коледа.

Епилог

Джон се събуди от стъпки по коридора. Претърколи се в леглото и прегърна жена си. Разроши златистата й коса и прошепна:

— Вече десет години, а още съм луд по вас, госпожо Дейвис.

— Надявам се вечно да е така, господин адвокат — протегна се и се сгуши в него Рут. Погали го по гърба така, както знаеше, че обича и се усмихна. — Докажи го!

И той го доказа. Когато приключи с доказателствата, слънцето вече се бе издигнало иззад снежния хребет и огряваше старата ферма.

От спалнята в новото крило на къщата, изградено преди шест години, те чуваха как децата им весело тършуват за коледните подаръци.

— Ей, виж какво ми е донесъл Дядо Коледа! — Пискливото гласче беше на четиригодишния им син Дейвид.

— О-о-о, погледнете тук! — Изглежда шестгодишната Ан бе открила новата си кукла.

— Момичешки работи! Я вижте само новото ми колело! — каза техният син Роско с превъзходството на деветгодишен.

Рут и Джон се засмяха. Джон нежно стисна ръката й. Настина, бяха влюбени като преди десет години.

— Съжаляваш ли за това, което остави в Сиатъл, Джони? Липсват ли ти заплетените съдебни дела, луксозният кабинет, големите пари? Не ти ли доскуча Тулело, с неговите дребни грижи?

Той се надвеси над нея и се засмя:

— Има нещо такова, но… от мен да мине.

— Ама и ти си ми един! — Рут го замери с възглавницата си и се измъкна от леглото.

— Колко е часът? — попита Джон.

— Само пет и петнадесет. Нали знаеш какви са децата по Коледа. Страхуват се да не изпуснат нещо. — Тананикайки си, Рут пусна душа.

Джон се съблече и отиде при нея. Взе гъбата и започна нежно да трие гърба й.

— Познавам още един, който се страхува да не изпусне нещо.

— И кой е това?

Той я ощипа гальовно по шията.

— Моята съпруга.

— Никой не знае какви чудеса ще му донесе Коледа.

Когато Рут и Джон слязоха, долу вече беше тихо. Помислиха, че децата пак са си легнали и на пръсти се промъкнаха към хола. Надникнаха през вратата. Чичо Роско седеше пред камината. Видя ги и се провикна:

— Хайде, побързайте, изпускате историята ми! Трите деца се бяха насъбрали около него и слушаха ежегодното издание на легендата за зайците. Хванати за ръце, Рут и Джон седнаха на дивана и се заслушаха.

— Едно време, преди много, много години, когато снегът тихо покриваше земята, чух песента на зайците…

Беше ред на Ан:

— И защо пееха, чичо Роско?

— Ами, първо, пееха, защото бе Коледа и бяха щастливи. Господ обича божиите създания да възхваляват раждането на неговия Син.

— И какво още, чичо Роско? — Малкият Роско също си знаеше реда.

— Е, това именно е най-хубавата част. Пееха, за да отпразнуват сватбата на вашите мама и татко. Но най-щастливи бяха, защото знаеха, че всички вие ще се родите.

— Дали ще пеят пак, чичо Роско? — Ан се сгуши в скута му.

— Не знам, мъничкото ми. — Чичо Роско погледна към Рут и Джон закачливо. — Ще пеят ли, какво ще кажете?

— Слушайте! — Рут сложи пръст на устните си. — Чувате ли това?

— Да, да! — провикнаха се децата.

— Залагам си главата, че това са зайците — добави чичо Роско.

От далечината се чуваше приглушена песен. Всички се скупчиха на прозореца. Дали бяха зайците, или коледна песен, Рут не знаеше. Усмихна се:

— Другото лято, когато тревата се раззелени и цветята цъфнат, ще си имаме още едно бебе.

— Нали сестричка? — Ан живо се интересуваше.

— Не знам, миличка — каза Рут. Джон й стисна ръката:

— Още едно чудо, нали, скъпа?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.